Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
WEMBLEYN NÄYTTÄMÖN OVI
Jack! -Jack!
Allekirjoittaisitko tämän? -Jack.
TUPAKOINTI KIELLETTY
KOLEHTI
AREENAN VIRTALÄHDEKAAPPI
Hyvät naiset ja herrat,
on aika villiintyä ja toivottaa tervetulleeksi lavalle -
herra Jack Whitehall!
Tervehdys, Wembley!
Tämän arvovaltaisempaa ei voi olla.
Olen aika hermostunut. Minun pitää olla rehellinen.
Tapaan munata arvovaltaiset keikat.
Suurin mahalaskuni lavalla oli,
kun minut palkattiin prinssi Charlesin joulujuhliin.
Se oli juuri niin outoa, miltä kuulostaa.
Ensimmäinen outo homma oli, että kun tulin lavalle,
Charles ja Camilla istuivat eturivissä korkeaselkäisissä tuoleissa.
Ajattelin, että kai he tietävät, että tämä on tosielämää, ei Game of Thrones.
Eikä eturivissä kannata istua.
Eturivi on koomikon Vapaudu vankilasta -kortti.
Jos vitsit eivät toimi, eturiviltä kysytään, mitä he tekevät elääkseen.
En voi kysyä sitä prinssi Charlesilta.
Hän on maailman kuuluisin työtön mies.
"Mitä teet elääksesi?" "Odottelen, että vanhempani kuolee."
"Niin minäkin."
Joten en voinut puhutella yleisöä,
koska eturivillä istui sosiaalipummeja.
Kiva, että nauroitte.
Sinä iltana tuo vitsi ei uponnut.
Vain Meghan nauroi, ja se vain pahensi tilannetta.
Toinen outo juttu oli, että minulle ei annettu mikrofonia.
Se on ainoa asia, mitä koomikko tarvitsee.
Vain tämä kohottaa asemani teidän yläpuolellenne.
Ilman tätä olen hullu mies, joka huutaa pääkadulla!
Mikin kanssa: "Hei, tulin puhumaan politiikasta."
Ilman mikkiä: "Tulin puhumaan Jeesuksesta!"
Eli ei mikkiä. He istuvat eturivissä.
Esitys kesti 45 minuuttia.
Tanssin kuninkaallisen perheen edessä 45 minuuttia -
kuin joku vitun hovinarri.
Viimeinen nöyryytys tapahtui keikan jälkeen.
Koomikko tietää kyllä, koska esitys on mennyt huonosti.
Sitä ei tarvitse erikseen kertoa.
Kaikkein vähiten sitä kaipaa Englannin tulevan kuninkaan kiusoittelua.
Minut esiteltiin prinssi Charlesille. Arvatkaa, mitä hän sanoi ensimmäiseksi?
"Ensi vuonna kokeilemme taikuria."
Hävytön kusipää!
Ei se mitään. Esittelin hänet Magic Miken kavereille.
Camilla oli innoissaan.
Tunne yleisösi. Sen läksyn opin sinä iltana.
Se on tärkeää, mutta kierrellessä se on vaikeaa.
Olen asunut Amerikassa. Onko täällä amerikkalaisia?
Vau. Selvä.
Amerikkalaisia ovat.
Älkää ampuko.
Ei... Taputtakaa minkä haluatte.
Senkun taputtavat. Yritän yhä läpimurtoa Amerikassa.
Tuo kommentti ei todellakaan jää ohjelmaan.
Vain kuolleen ruumiini yli.
Se oli kielikuva.
Tulen rauhassa. Rakastan Amerikkaa. Upea paikka.
Tiedättekö, mitä tajusin?
Amerikkalaiset, te teette kaikkea, mitä mekin,
mutta suuremmin -
ja paremmin.
Täälläkin on tyhmiä ihmisiä,
mutta teidän typeryksenne ovat maailmanluokkaa.
En väitä, että kaikki amerikkalaiset ovat tyhmiä.
Amerikassa on myös maailman fiksuimmat ihmiset.
Tarkoitan, että kun Amerikassa tehdään jotain tyhmää,
se on todella tyhmää.
Meillä kylähullu seisoo puistossa huutelemassa pilville.
Teillä hän on presidentti.
Maailma on tyhmenemässä. Sen tietää kylteistä.
Kerron esimerkin yhdestä. Olin Tucsonissa, Arizonassa.
Menin syömään aamiaista hotellissani.
Hotellin leivänpaahtimessa oli lappu, jossa luki:
"Olkaa hyvä ja voidelkaa leipä -
vasta käytön jälkeen."
Jos et tiedä, että paahtoleipä tulee voidella -
vasta sitten, kun se on paahdettu,
sinua ei saisi päästää lähellekään leivänpaahdinta,
ellet ole viemässä sitä mukanasi kylpyammeeseen.
Ollakseni reilu, huomautus oli kiinnitetty pahimpaan keksintöön,
jonka ihmiskunta on tehnyt.
Hyvät naiset ja herrat, saanko esitellä hotellin -
liukuhihnapaahdin.
Kukaan tällä 10 000 ihmisen areenalla -
ei ole koskaan tehnyt kunnollista paahtoleipää -
hotellin liukuhihnapaahtimella.
Se on käsittämättömän paska.
Siihen on kätevästi laitettu pieni ikkuna,
josta voi katsoa kurjuuden toteutumista hidastettuna.
Ensimmäinen läpimeno.
Tavallista leipää.
Toinen läpimeno.
Tuskin lämmin.
Kolmas läpimeno.
Palanut karrelle!
Millään asetuksella ei saa kunnon paahtoleipää.
Kuin punapää solariumissa. Mahdoton tehtävä.
Ja jono jatkuu aina aulaan asti, koska se on jumittunut vanhan äijän taakse,
joka on saanut päähänsä paahtaa bagelia.
Bagelia? Oletko seonnut, vaari?
Jos halusit tuon laitteen paahtavan bagelin aamiaiseksi,
se olisi pitänyt laittaa sisään viikko sitten!
Kun bagelisi on paahtunut, voit olla itse valmis uuniin.
Sitten laitteesta haluttiin tehdä vielä aiempaakin paskempi.
"Laitetaan surkea paahtoleipäsi putoamaan pienelle tarjottimelle,
joka on laitteen alla hienoisessa kulmassa,
jolloin ällö paahtoleivän palasi lentää suoraan saatana lattialle!"
Ihmiset odottavat leivän pullahtavan ulos kuin hilavahdit krikettikentällä.
"Tämä koppi onkin liukas napattava."
"Miksi?"
"Olen niitä psykopaatteja, jotka haluavat voidella leivän ensin."
Eikä se ollut pahin näkemäni kyltti.
Pahin kyltti oli saman hotellin uima-altaalla.
Menin altaalle virkistävää pulahdusta varten.
Kun luin kyltin hotellin uima-altaalla,
hyvät naiset ja herrat, pysähdyin niille sijoilleni.
Olin ytimiä myöten kauhuissani.
Siinä luki näin:
"Olkaa ystävällisiä, älkääkä menkö hotellin uima-altaaseen,
mikäli teillä on aktiivinen -
ripuli."
Kiitos, että saitte minut välttämään tätä,
ja yleensä kaikkia uima-altaita enää koskaan.
Se kyltti oli siinä vain siksi,
koska joku on tehnyt niin.
Miten sellaisesta pitää muistuttaa kyltillä?
Pidän uimisesta siinä missä kuka tahansa.
Mutta hyväksyn sen, että jos joudun taistelemaan -
aktiivista ripulia vastaan,
on tiettyjä aktiviteetteja,
joihin en aio hetkeen osallistua.
Uinti,
trampoliinihyppely,
ratsastus ja laskuvarjohyppy. Luultavasti myös tandemlaskuvarjohyppy.
Henkilökohtaisesti olen tyyppi, jota hallitsee pelko siitä,
että voin jonain päivänä paskoa housuihini julkisesti.
Esimerkiksi jos istun autossa, enkä ole tajunnut istuinlämmittimen olevan päällä,
olen että: "Voihan vittu, nyt se tapahtui."
Ja mikä tärkeintä, mitä se edes tarkoittaa?
"Aktiivinen ripuli." Toisin kuin mikä?
Epäaktiivinen ripuli?
"Perhettämme on vaivannut sukupolvien ajan ripuli.
Isoisoisäni matkusti Intiaan ja sairastui vatsatautiin,
mutta onneksi hän sai sen piilevänä,
joten emme ole koskaan laskeneet allemme."
En voi kuin olettaa, että aktiivinen ripuli tarkoittaa sitä,
että se kirjaimellisesti valuu perseestä.
Ja jos näin on, ja jostain kummasta syystä olet päättänyt,
että paras mahdollisuutesi pelastua -
on hotellin täysinäinen uima-allas,
et ole sellainen mulkvisti, joka pysähtyisi lukemaan kylttiä.
"Mitäs tässä? Ei saa juosta, ei sukeltaa. Paskomista ei mainita.
Selvä. Pommi tulee!"
Tällainen maailmamme on. Täytyy ottaa huomioon kaikkien tunteet.
Se, mitä ihmiset suvaitsevat. Se, mitä he eivät suvaitse.
Kaikkien ruokavaliovaatimukset.
Minun täytyy kertoa, missä ollaan menty liian pitkälle.
Jumalan nimeen,
meillä on jo tarpeeksi -
maitoja.
Voisivatko kaikki jo lopettaa kaiken maailman paskan lypsämisen?
Kävin ostamassa kahvia.
Kotini lähellä, karulla alueella Lontoossa.
Notting Hillissä.
Menin sinne. Kahvimakuni on yksinkertainen.
Ostotapahtumankin olisi pitänyt olla yksinkertainen.
Se oli kaikkea muuta.
Menin sinne. "Hei. Haluaisin maitokahvin."
"Selvä. Millaista maitoa haluaisitte?
On kookosmaitoa, mantelimaitoa,
hasselpähkinämaitoa, cashewpähkinämaitoa, makadamiapähkinämaitoa, kauramaitoa,
riisi-, hamppu- ja soijamaitoa. Pavusta, palkokasvista, pähkinästä, jyvästä,
lehdestä, siemenestä ja puusta."
"Haluaisin sen nännistä, kiitos.
Ei väliä millaisesta nännistä. Mieluiten lehmän, mutten ole nirso.
Otan sen millaisesta nännistä vain saan."
Nainen katsoi minua kuin olisin pyytänyt sitä hänen nännistään.
Kuin minä olisin outo. En minä ole outo.
Sinä ja kaverisi lypsätte cashewpähkinöitä kaupan takaosassa.
Te tässä kummajaisia olette!
En epäile hetkeäkään, etteikö laktoosi-intoleranssi -
olisi vakava uhka ihmiskunnalle,
mutta saanko muistuttaa, ettei meillä ole parannuskeinoa syöpään,
mutta markkinoilla on heti saatavilla 12 erilaista maidonkorviketta,
jossa on mielestäni 11 enemmän kuin tarvitsemme!
Meillä kaikilla on hauskaa.
En halua tästä TED-konferenssipuhetta.
Aion silti heittää teille monimutkaisen tieteellisen faktan.
Maidon täytyy olla peräisin tissistä.
Viimeksi kun tarkistin, mantelit ja muut olivat aika lattarintaisia.
Te juotte siemenmehua.
Voi jestas.
Pelkään, että tämä on lähinnä Lontoon ongelma.
Kiertueellani...
Kerron tämän, koska olin Englannin koillisosassa.
Esiinnyimme siellä ja yövyimme pienessä hotellissa -
jossain Jumalan selän takana. Se oli upeaa. Hieman vanhempi herrasmies -
tarjoili meille hotellissa aamiaista.
Kiertuemanagerini Johnny kysyi häneltä maitotilanteesta.
Hän sai parhaan kuulemani vastauksen.
"Anteeksi. Mitä maitovaihtoehtoja on?"
Kaveri sanoi: "Kuumaa -
tai kylmää."
Ketkä täällä juovat maitotuotteita?
Kai tiedätte, että olemme vuoden 2020 tupakoitsijoita?
Oikeasti. Meidät eristetään vähitellen yhteiskunnasta.
Meille määrätään omat alueet, joissa juomme likaista tissimaitoamme.
Pian tulee varoituksia kuten tupakassa.
Kun supermarketista hakee maitoa,
sen kyljessä on varoitustarra: "Saattaa aiheuttaa terveitä luita ja hampaita."
Äläkä vain julkea juoda vuonna 2020 ällöttävää tissimaitoasi -
muovipillillä.
Sitä voisi yhtä hyvin imeä suoraan paholaisen kullista.
Ystäväni luennoi minulle siitä äskettäin. Tyypillinen ympäristö-teeskentelijä.
En tiedä, oletteko tavanneet tätä naista. "Uudelleenkäytettävä kahvimukini -
ja uudelleenkäytettävä vesipulloni ovat ympäristöystävällisessä kauppakassissani."
"Ajoit tänne helvetin Hummerilla."
Hän tulee valittamaan pillistä.
"Jack, et voi käyttää enää muovipilliä.
Entä ympäristö? Entä villieläimet?
Tarvitset uudelleenkäytettävän pillin." Sanoin ymmärtäväni. Hankin sellaisen.
Se on norsunluuta ja toimii helvetin hyvin.
Teen vain osuuteni. En käytä enää kahvikuppia.
Vien kilpikonnankuoreni Starbucksiin: "Täyttäkää tämä."
Olen alkanut kierrättää kondomeja, joten...
Tuo iso mies tietää, mistä puhun.
Huuhtaisen siemenmehun pois ja ripustan narulle.
Kassit kiertoon.
Meidän täytyy tehdä oma osuutemme.
Söin vegaanisen Impossible Burgerin.
Luoja, se oli mahtavaa. Tässä käänne.
Se maistuu aivan tavalliselta hampurilaiselta, mutta -
maksaa saman kuin kaksi hampurilaista.
Ilman syyllisyyttä. Lisätäytteitäkin saa. Otin pekonia ja hanhenmaksaa.
Se on vastaus. Kaikkien pitää ryhtyä vegaaneiksi.
Kämppäkaverini Hugo hiljattain...
Tietysti. Hugo. "Olen ihan tavallinen heppu." Ei.
Hugesteri on mahtava. Hän asuu itäsiivessä, ja...
Hän on vegaani, mutta ei halunnut kutsua itseään vegaaniksi.
Hän pelkäsi, että kaverit vittuilisivat hänelle.
Sen sijaan, että kutsuisi itseään vegaaniksi, Hugo päätti identifioitua...
Valmistautukaa. Tämä on eeppistä.
Kasvipositiiviseksi.
Hyvää työtä, Hugo.
Hienosti väistit sen, että sinua pidettäisiin runkkarina.
Nyt hän toistelee sanaa taukoamatta.
"Jack, voit vitsailla kuinka paljon tahdot kasvipositiivisuudestani.
Elän kymmenen vuotta kauemmin kuin sinä."
"Et, jos jankutat minulle kasvipositiivisuudestasi.
Tukehdutan sinut nukkuessasi.
Ei sinua edes tarvitse tukehduttaa. Olet vegaani.
Laitan tyynyn naamallesi. Olet liian heikko nostamaan sitä."
"Tukehdutat minut."
"En. Teen vain sinusta happinegatiivisen."
Turha itkeä kaatunutta siemenmehua.
Onko täällä vegaaneja?
Kokonainen armeija. Voi sentään.
He buuaavat minut lavalta tofua heitellen.
Olen pahoillani. Ihan rehellisesti. Tulen rauhassa.
En halua verenvuodatusta. Ettekä muuten tekään.
Se oli vegaanien mollausta.
Ja aika helppo nakki olikin.
Ei voi kieltää, etteikö elämäntapavalintanne -
olisi 100% parempi teille ja koko maailmalle.
Tiedän myös, miksi vegaaneille pottuillaan.
Se johtuu yksinkertaisesti ihmisvaistosta.
Emme voi sietää ketään, joka pystyy käyttämään yhtään itsehillintää.
Olette kaikki syyllisiä siihen.
Ei väliä millainen itsehillintä on kyseessä.
Jostain on tullut vegaani, joku toinen ei enää juo.
Joku juoksee maratonia, joku on alkanut pyöräillä töihin.
Suusi sanoo: "Hieno homma sinulle."
Ja pääsi ajattelee:
"Kusipää."
Koska emme halua ihmisten #elävänparastaelämää,
vaan #vähänpaskempaaelämääkuinme,
jotta voimme tuntea olomme paremmaksi säälittävästä elämästämme.
Siksi Greta Thunberg ärsyttää kaikkia niitä mulkvisteja.
Parhaasta elämästä puheen ollen, hän on saattanut koko maailman häpeään.
Se tyttö on pomo. Hän on lapsi. Niin!
Tämä lapsi on kasvattanut ilmastonmuutosta vastustavan liikkeen maailmanlaajuiseksi.
Minä en osannut lapsena kasvattaa edes Tamagotchia.
Greta komentaa YK:ta pelastamaan planeetan radikaaleilla toimenpiteillä.
Minä olin: "Äiti, se pitää hassua ääntä ja pyytää, että ruokin sen. Mitä teen?"
"Lähetä se sisäoppilaitokseen."
Ei ole tekosyitä. Koskaan ei ole ollut helpompaa -
olla parempi maailmankansalainen. Olin äskettäin supermarketissa.
En Waitrosessa tai Whole Foodsissa, joten älkää tuomitko minua.
Ikävä tuottaa pettymys. Minulta on kielletty Waitrose-vitsit. Oikeasti.
Edellisen kiertueeni jälkeen managerini sanoi: "Vertailuihisi ei voi samaistua.
Jos haluat olla koomikko, johon kansa samaistuu, jätä Waitrose-jutut."
Ymmärsin yskän.
Koska olen normaali heppu.
Joten eräänä päivänä olin lempikaupassani. Lie-dlissä.
Tai Yhdysvalloissa Wal-marissa.
Kaupassa mainostettiin vegaanista tammikuuta.
On loistava ajatus luopua lihasta kuukaudeksi.
Kannatan täysin.
Mutta miksi tammikuussa?
Kaikkien puolesta haluaisin sanoa,
että ihmisten pitää jättää tammikuu rauhaan.
Meillä on jo tipaton tammikuu. Nyt meillä on vegaaninen tammikuu.
Haloo. Tammikuu on muutenkin vuoden paskamaisin kuukausi.
Silloin ei kannata luopua paheista.
Itse asiassa silloin kannattaisi etsiä uusia paheita.
"Luovutko tammikuussa viinasta ja lihasta?"
"En, mutta alan vetää heroiinia."
Kuukausi menee kuin siivillä, ja joulukilot karisevat.
Kuka kannattaa? 2021: hevollinen tammikuu.
On oltava eettisempi.
Lihansyöjätkin voivat olla nyt eettisempiä.
Pitää valita oikea aika oikeille kysymyksille.
Olen normaali tyyppi. Vein tytön treffeillä Nan-dossiin.
Hän alkoi kysellä kanasta.
Kanakysymyksille on aikansa ja paikkansa.
Nan-doss ei ole sellainen.
Kaveri-raasu ei tajunnut yhtään.
Tyttö kysyi, mistä kana tulee. Heppu vastasi: "Jääkaapista."
Sehän tässä on. On oltava tietoinen siitä, mitä syömämme ruoka syö.
Näin artikkelin, jonka mukaan puistossa ei saa enää syöttää sorsille leipää.
Tiedättekö miksi?
Koska se turvottaa niitä.
Ne ovat sorsia.
Niiden tehtävä -
on kellua.
Mitä väliä, jos ne ovat turvonneita? Sehän on etu!
Aloin listata vaihtoehtoja. Leivän sijaan niille voi antaa maissinjyviä, herneitä -
ja viinirypäleitä.
Viinirypäleitä?
Käynkö tapaamassa tätä sorsaa sairaalassa, vai?
Voitteko kuvitella, millaiselta paskiaiselta näyttäisin,
jos tulisin paikalliseen puistoon, jossa muut heittävät sorsille homeista leipää,
ja minä ilmaantuisin rypälekorin kanssa?
"Olette ehkä sorsia, mutta tänään herkuttelette kuin joutsenet!
Älkää syökö liikaa, jättäkää tilaa juustolautaselle. Tässä!
Lie-dlin parasta latvialaista camembertia. Nauttikaa!"
Keliaakikkoja sorsia.
Mitähän seuraavaksi?
Aloittavat varmaan ketodieetin.
En pysy mukana ruokavaliovillityksissä. Uusia tulee joka viikko.
On mehudieettejä, paastoja.
Paastoajat ovat oudoimpia. Se on kuin kultti.
5:2-dieetti.
"Olen 5:2-dieetillä. Viitenä päivänä syön, mitä haluan.
Kaksi päivää paastoan.
Ja seitsemänä päivänä kerron siitä kaikille."
Heillä on kauhea hinku kertoa, miten hyvää paastoaminen tekee.
Minulla on silmät päässäni, näen mitä edessäni on.
Nämä ihmiset näyttävät riutuneilta ja heikoilta.
He ovat kuin sotavankeja. "Anteeksi, en voi ottaa tuota keksiä.
Minulla on meneillään paasto.
Aivan mahtavaa. Kokeile ihmeessä joskus.
Minulla ei ole erittynyt sylkeä kolmeen päivään."
"Mitä on lähtenyt?" "12 kiloa ja näkökyky."
"Oloni ei ole koskaan ollut parempi."
Voi luoja.
Tämä tulee vielä varmasti puremaan minua pehvaan.
Kuuden kuukauden päästä olen takuulla vegaani -
ja juon falafel-maitoa.
Olen kateellinen niille, jotka elävät, kuten minä haluaisin.
Se koskee kaikkea. Rakkauselämäni on täysi katastrofi.
En voi olla onnellisten parien lähellä.
Onnellisessa suhteessa olevat, hurratkaa.
Se ei kelpaa, jos nostat tyttöystäväsi käden ylös,
kun kysyn tuota. Täällä on joku hiton luolamies.
"Hän onnellinen."
Huutakaa, jos teillä on onneton suhde.
Hyvä. Me voimme hengailla.
On kiva nähdä onnettomia pareja. Näin sellaisen äskettäin lentokoneessa.
Aviomies ja vaimo kävelivät... Tai en tiedä olivatko he mies ja vaimo,
mutta he olivat yli 60. Olivat he naimisissa tai eivät,
he ovat aviomies ja vaimo. Mikään ei ole nolompaa -
kuin yli kuusikymppiset, jotka kutsuvat toisiaan poikaystäväksi ja tyttöystäväksi.
Ette ole ala-asteella.
Ehkä se on ikärasismia, mutta ikävä kyllä totta.
Tapasin yhden kaverin. Hän oli vanha. Siis tosi vanha.
Hänen iPhonensa kasvojentunnistus toimisi kiveksiä näyttämällä.
Hän oli lähemmäs 80. Hän esitteli naisen, jonka seurassa oli:
"Tässä on tyttöystäväni."
Hän on lähiomaisesi.
Pari nousee koneeseen. Mies istuu, nukahtaa heti ja alkaa kuorsata ääneen.
Vaimo katsoo häntä -
ja halveksii häntä jokaisella solullaan.
Hetken mies kuulosti siltä, kuin tukehtuisi nukkuessaan. Hän oli...
Katsoin vaimoa. Hänen ilmeensä sanoi:
"Jos se on menoa, se on menoa."
Hän oli kirjoittanut miehen tarjotinpöytään: "Älä elvytä."
Mies kuorsasi ääneen koko lennon ajan. Kun oli laskeutumisen aika,
jopa kiljuva vauva ajatteli, että tuo kaveri on kusipää.
Mutta koska miehen istuin oli vähän kallellaan,
lentoemännän piti tulla nostamaan se pystyasentoon laskeutumista varten.
Kuten tiedämme, muuten lentokone räjähtää liekkeihin.
Lentoemäntä herätti miehen vahingossa, eikä tämä tykännyt yhtään.
Hän tiuskaisi naiselle: "Voi luoja. Kannattiko nojata päälleni -
ja herättää minut viiden senttimetrin takia?"
Hänen vaimonsa sanoi: "Ei minun kokemukseni mukaan."
Ihmiset antoivat ylävitosia. Lentäjän piti kuuluttaa:
"Rouvalle rivillä 33: Anna mennä, tyttö!"
Kaikista se oli hulppeaa.
Paitsi minusta. Ajattelin,
että tämä on vittu viimeinen kerta, kun istun vanhempieni takana koneessa.
Hyvä, että piditte tuosta.
Arvatkaa, kuka ei tykännyt, kun kuuli tuon?
Michael Whitehall.
Voi luoja. Kun hän kuuli tuon ensimmäisen kerran, hän reagoi tyypilliseen tapaansa.
Esityksen jälkeen hän odotti minua mulkoillen baarissa -
kuin vihainen vampyyri.
"En pitänyt uudesta lentokone-rutiinistasi."
"Iskä, en puhunut oikeasti teistä, se oli vain vitsi."
Hän vastasi: "Rivi 33. En halua ihmisten luulevan, että lennämme turistiluokassa."
Hänestä on tullut vielä pahempi nyt, kun hän on pieni julkkis.
En väitä, että maine on noussut hänen päähänsä,
mutta kun isä vastasi lääketieteelliseen kyselyyn, hän kirjoitti ammatikseen -
"kansallisaarre".
Tämä ei jatku kauan. Ennemmin tai myöhemmin hän sanoo -
tai tviittaa jotain, joka vie mustalle listalle.
Olimme BBC:n sukujuuria selvittävässä ohjelmassa Who Do You Think You Are?
Meidän vastauksemme oli "paskapää".
Jep. Isäni sukuhistoria on kauttaaltaan täynnä paskapäitä.
Suvun toinen puoli juonsi Birminghamiin.
Innostuin, että olen sukua Peaky Blinderille. Ei. Seksirikolliselle.
Yksi esi-isistäni oli auervaara, joka sai kupan, jonka tartutti vaimoonsa.
Molemmat kuolivat mielisairaalassa.
Mutta hän olikin paremmasta päästä.
Toinen esi-isäni sai vanhan Huijari McKupan näyttämään äiti Teresalta.
Toiselta puolen olemme sukua walesilaiselle toryjen kansanedustajalle,
joka toi maahan veriurheilun ja lopetti äänioikeutta vaativien työläisten kapinan.
Hän hirtätti, revitti ja paloittelutti William Wallacen maanpetoksesta.
Kun sain selville tämän kaiken, olin vihainen,
surullinen ja järkyttynyt.
Käännyin katsomaan isääni. Ei vittu mitään.
"Iskä, kamerat kuvaavat meitä koko ajan. Voitko edes teeskennellä surullista?"
Isä vastasi: "Olen surullinen. Tämä on todella masentavaa.
En aavistanutkaan, että olemme walesilaisia."
Ymmärrän, että käsitys vanhemmista muuttuu ajan myötä.
Lapsena katsoo äitiänsä ja isäänsä ajatellen,
että he ovat noloimpia tyyppejä, mitä on elämässään tavannut.
Sitten vanhenee ja viisastuu ja tulee itse aikuiseksi.
Viimein sitä ajattelee,
että itse asiassa nuo kaksi ovatkin ihan okei.
Eläkkeellä heitä näkee enemmän ja tajuaa, että olikin alunperin ihan oikeassa.
"Olette täysiä sekopäitä."
Perheessäni siskoni kärsii ehdottomasti eniten.
Viime vuonna siskoni kihlautui.
Sen olisi pitänyt olla ihana hetki perheellemme.
Ihanuutta kesti noin puoli sekuntia.
Sitten sisko ilmoitti, ettei halua kirkkohäitä.
Voi herttinen.
Olisi luullut, että hän on äänestänyt vihreitä.
Se ei mennyt hyvin.
"Miten niin et halua naimisiin kirkossa, Molly?
Jos maksan nämä häät, niitä ei pidetä missään helvetin ladossa.
Jos maksan häät, ne pidetään herranhuoneessa."
Maltan tuskin odottaa reaktiota. Varasimme moskeijan.
Nyt paineet ovat minulla.
Mennä naimisiin ja hankkia lapsi.
He kyselevät, koska annan heille lapsenlapsen.
Sanon: "Yritän sammuttaa tämän kuppaisten massamurhaajien sukupuun."
Koin äskettäin ensimmäisen kunnon eroni.
Erosimme sovussa, mikä kuulemma on hyvä asia.
Tulin kertomaan, että ei vitussa ole.
On paljon parempi vihata entistä kumppania.
Sanon sen ihmisenä, mutta myös taiteilijana.
Taiteilijan elämässä tragedioilla on se etu, että se innoittaa mestariteoksia.
Kukaan ei ole tehnyt upeaa albumia ihanasta erosta,
jossa käyttäydyttiin moitteettomasti.
Halusin, että hän murskaa sydämeni lattiaan, heittää kuteeni ikkunasta.
Halusin, että hän ottaa Adelet.
Sen sijaan ex-tyttöystäväni vei äitini teelle,
jotta tämä pääsisi eromme yli.
Vitut ystävällisyydestäsi ja jalomielisyydestäsi.
Haluan eron olevan "Rolling in the Deep". Sen sijaan vitsailen tässä ripulista.
Sitten oli outo tilanne. Olimme exäni kanssa vain ystäviä.
Asuimme samassa kämpässä pari kuukautta. Se oli tosi outoa.
Yritimme sopeuttaa toisemme siihen, että olemme vain ystäviä.
Kerronko traagisimman hetken?
Olimme yhdessä keittiössä. Ensimmäistä kertaa kuuden vuoden aikana -
hän pieraisi edessäni.
Sanoja ei vaihdettu.
Kävelin ulos huoneesta, menin yläkertaan,
lukitsin itseni vessaan ja itkin, koska tiesin sen olevan ohi.
Yhdellä rupsulla hän oli pamauttanut sydämeni rikki.
Osa uudesta matskusta on aika synkkää.
Mutta oikeasti.
Hän pieraisi yrittäen tehdä itsestään silmissäni vähemmän viehättävän.
Hän yritti kirjaimellisesti pieraista itsensä jalustalta.
Mutta se ei toiminut. Olen mies. Se sai minut rakastamaan häntä enemmän.
Yritin olla mukana juonessa.
"Voinko minäkin tehdä jotain, jotta olisin silmissäsi vähemmän houkutteleva?"
Hän vastasi: "Enköhän ole jo tavoitteessa."
Joten nyt minun pitää taas yrittää -
ja panna parastani makkarissa. En tykkää.
Olen siellä aika konservatiivinen. Lakanoiden välissä ei käy väristyksiä.
Seksi kanssani on kuin tulisi myöhässä teatteriin ja yrittäisi löytää paikkansa.
Paljon vääntelehtimistä ja hyssyttelyä. Sitten tauko ja kuiskaus pimeässä:
"Anteeksi."
Ikävä kyllä ei tuota ääntä.
En vain haltsaa sitä.
En osaa tehdä henkistä eroa,
koska olen brittiläisen peruskoulun tuote.
Jos suhde särkyi sisäoppilaitoksessa, ei siitä kannustettu puhumaan.
Koska monet opettajat olisivat voineet menettää työnsä.
Läheisin suhteeni eroni jälkeen on ollut Alexan kanssa.
Ihana Alexa tallentaa ja äänittää kaiken sanomani,
jotta voi käyttää sitä tulevaisuudessa.
Aivan kuin oikea tyttöystävä.
Elän nyt kuin poikamies. Jihuu, poikamieselämää!
Aamiaista päivälliseksi, vittu joo!
Samat alushousut viikon ajan. Tilasiko joku legendan?
Onko tämä pelkkä tiskiallas, vai nyt myös alakerran vessa?
Liian pitkälle? Tykkään sanoa tuon joka ilta lavalla,
ja kun katson yleisöön, aina vähintään neljä tai viisi miestä nauraa,
ja kääntyy sitten katsomaan naistaan kuin ei tietäisi, mistä puhun.
Oliko tuo rimanalitus, vai se, että ainoa ruoka talossa -
on hätävaraksi ostettu purkki pikanuudeleita.
Sitten huomasin, että ex on vienyt vedenkeittimen.
"Sinut täytetäänkin suoraan kuumavesihanasta."
En ole ylpeä itsestäni.
Istun sohvalla hihallisessa peitossa,
rouskutan al dentejä tulisia pikanuudeleita -
ja toivon, että se antaa minulle tarpeeksi ravintoa palaamaan asiaan,
eli testaamaan, onko mahdollista runkata itsensä koomaan.
"Sano nimeni, Alexa."
"Jack Whitehall."
"Joo!"
"Kuka on iskä?"
"Etsin Michael Whitehallia." "Ei, älä!"
Rehellisesti sanoen menin vähän raiteiltani.
Kaikki kulminoitui siihen, kun menin viikonlopuksi Saksaan.
Se oli surullista. Menimmme viime vuonna Berliiniin hyvästelemään ystäväni,
jonka menetimme kesäkuussa. Vai heinäkuussako se oli?
Kesähäät ne kuitenkin olivat.
Aivan. Erosurun itsesääliosuuden jälkeen -
tulee itsetuhoutumisvaihe.
Mikä parempi keino sille kuin ympäröidä itsensä onnellisilla pariskunnilla?
#elänpaskempaaelämää.
Oin valvonut 3 päivää polttareissa. Olin Berliinin lentokentällä kotimatkalla.
Seisoin jonossa turvatarkastusta varten. Laitoin käteni taskuun ottaakseni passini.
Sen sijaan vedin esille yhden syötävän marihuanaa sisältävän nallekarkin.
Voihan räkä. Etsin katseellani paikkaa, minne sen heittää, mutten nähnyt mitään.
Mielessäni käväisi hetken ajan,
että edessänihän on lapsi, jolla on selässä avoin reppu.
En tehnyt sitä, koska en ole hirviö. Enkä pystynyt harhauttamaan äitiä.
Ajattelin vastahakoisesti, että tämä on pakko heittää kitaan.
Joten nielaisin sen.
Olen vähän vihreä syötävän marihuanan suhteen.
Se on todella voimakasta.
Se iski kuin miljoona vitun volttia.
Kun olin päässyt jonon kärkeen,
olin niin pilvessä, että olisin voinut leijailla kotiin ilman lentokonetta.
Tiesin olevani vaikeuksissa, kun seisoin kehoskannerissa -
jalat harallaan ja kädet ylhäällä.
Ajattelin: "Miksi se ei skannaa sinua?
Se ei skannaa sinua, koska tietää, että masussasi on huumeita, tuhma poika."
Sitten tajusin, että se ei skannaa minua,
koska seisoin jalat harallani ja kädet ylhäällä -
tavallisessa metallinpaljastimessa.
Silloin kuulin saksalaisen äänen huutavan takaani:
"Das ist verboten!" En ole kielimiehiä, mutten usko sen tarkoittavan:
"Hyvää päivänjatkoa, odotustila on tuolla."
Käännyn ympäri, ja turvatarkastaja osoittaa vihaisesti keskivartaloani -
ja huutaa jotain saksaksi. Myöhemmin tajusin, että hän osoitti vyötäni.
Hän halusi minun ottavan sen pois. Mutta olin niin pössyissä,
etten edes tajunnut, että minulla on vyö.
Jostain syystä ajattelin, että hän osoittaa -
housujani. Ja luulin, että hän haluaa minun riisuvan ne.
"Ovatpa nämä saksalaiset turvamiehet tosi perusteellisia."
Mutta kävin katolista sisäoppilaitosta.
Jos auktoriteetti käskee pudottamaan ne, niin sinähän vittu pudotat ne.
Keskellä Berliinin lentokenttää -
aloin vetää hitaasti housujani alas.
Hän ei pitänyt siitä yhtään.
Se teki hänestä vielä vihaisemman.
Hän karjui vielä enemmän: "Oben!"
Olen googlannut sen. Oben on saksaksi "ylös".
"Vedä housusi ylös." En puhu saksaa.
Luulin, että hän huusi: "Avaa!" Ajattelin: "Onpa kärjistynyt tilanne."
Huolestuttavinta tässä tarinassa on se, kuinka tottelevainen olin.
Ajattelin, että turvamies -
haluaa tehdä minulle anaalitutkimuksen lentokentällä kaikkien edessä,
enkä vastustanut yhtään.
Hänen piti vain kerran huutaa sana "avaa",
ja otin heti asennon ja valmistauduin sisääntuloon.
"Jos näin pitää tehdä, Fritz, niin sittenhän niin tehdään."
Käytä ensin pikkurilliä. Vanhanaikaista tai ei, mutta minua pitää viekoitella.
Tästä syystä tarvitsen tyttöystävän.
Pitämään minut kurissa.
En osaa olla sinkku.
Sinkun pitäisi harrastaa yhden illan juttuja.
Pelkään yhden illan juttuja. Miksikö? Pelkään, että saan jotain.
Ystävälläni oli yhden illan juttu. Hän sai sen, mistä ei pääse eroon.
Lapsia.
Katsoitko äsken tytärtäsi vitsin huipentumassa?
Tuo oli raakaa. "Se tarkoittaa sinua, pikku sukupuolitautini."
Mitä? Hän on vaimosi? Voi luoja.
Voi luoja, olen pahoillani.
Ei haittaa.
Eihän tätä kuvata. Ei tämä mihinkään vuoda.
Olet kurkottanut korkealle.
Michael Whitehall olisi ylpeä.
Loppuajan puhun tälle puolelle. En voi edes katsoa sinne enää.
Heppu hyppää kohta lavalle... Älä heiluta!
Se ei paranna tilannetta. Olen jo totaalisen nolona.
Kiitos, komediajumalat.
On mentävä eteenpäin.
En ole valmis saamaan lasta. Olisin kamala vanhempi.
Voi luoja. Näin hiljattain tällaisen kyltin.
Ajoin pitkin tietä, jonka varrella oli kyltti:
"Aja kuin omat lapsesi asuisivat täällä."
Ajoin 210 km/h, kun osuin puuhun.
Tein tämän hiljattain. Oletteko tehneet näin? Murjoin hiihtävää lasta.
Joku tuolla nauraa kuin olisi tehnyt niin. Ei hyvä.
Se ei varmaan ollut sinun syytäsi. Tosi epäreilua.
Ollakseni reilu itselleni, se paskiainen kiilasi suoraan eteeni,
kun jonotin buffettiin, ja minä löin.
Todellisuudessa jotkut vanhemmat pahentavat lastensa tilannetta.
Tapasin vähän aikaa sitten naisen, jonka lapsen nimi -
oli Isis.
Tiedän.
Hän sanoi: "Se on kreikaksi luonnon jumalatar."
Vastasin, että muulle maailmalle se tarkoittaa "ampu-ampu-pum-pum."
Keksipä toinen nimi, kultaseni, koska tuo on kaapattu.
Väärä sana.
Hän ei jakanut tätä tietoa ryhmässä.
Hän vain heitti tiedon rennosti keskustelussa kuin se olisi normaali asia.
En ollut koskaan ennen tavannut naista.
Voitte kuvitella, miten huolissani olin.
Istuimme pubissa drinkkejä nauttien,
kun yhtäkkiä tämä tuntematon alkaa puhua:
"Täytyy lähteä kotiin. Herään aamulla aikaisin auttamaan Isistä projektissa."
"Anteeksi, mitä vittua sinä sanoit?"
"Tyypillistä Isistä ilmoittaa asiasta viideltä, ja joudun hakemaan materiaalit.
Minä pakkaan repun ja ajan bussipysäkille. Voisin yhtä hyvin viedä sen kouluun itse."
"Pysäyttäkää tuo muija ja äkkiä!"
Lopulta tajuan hänen puhuvan lapsestaan. "Et voi kutsua lastasi Isikseksi."
"Kutsuin häntä Isikseksi ennen terroristijärjestöä."
"Toivon todellakin niin."
Valitettavasti tietyt nimet poistetaan kierrosta.
Tinderissä ei pyyhkäistä oikealle monenkaan Adolfin kohdalla.
Ollakseni reilu Hitlerille... Mikä on kamala lause -
aloittaa mitään rutiinia.
Ollakseni reilu Hitlerille... Lopeta!
Olen aina halunnut iskulauseen, mutten kannata tuota.
Hitlerin puolustukseksi... Ei! Vielä pahempi!
Pahempi.
Hakaristit! Niistä halusin puhua.
Okei? Hakaristit.
Täydellinen esimerkki omimisesta. Oletko tavannut mulkkua, joka yrittää sanoa:
"En tiedä tiedätkö, mutta hakaristi on itse asiassa -
buddhalainen symboli."
"Joo. Ei enää."
"Ei, se symboloi Buddhan jalanjälkiä."
"No, seuraavan kerran, kun kävelet baariin ja näet kaverin,
jolla on ajeltu pää ja hakaristi tatuoituna niskaan,
niin kävelepä hänen luokseen ja sano oikein ystävällisesti: 'Namaste'.
Toivottavasti synnyt uudestaan joksikin muuksi kuin ääliöksi."
Olen liian ankara.
Se äiti ei tietenkän tahtonut provosoida Isis-nimellä.
Ilmeisesti Isis on suloinen pieni tyttö.
Ja ihana sisko veljilleen Hamasille ja Hizbollahille.
Tuo rutiini sinnittelee viimeisillään.
Parasta siinä on se, että olen tehnyt sitä kuukausia,
ja nyt kun olen tehnyt sitä kiertueella, luokseni tulee ihmisiä kertomaan,
että heidänkin lapsensa nimi on Isis. Se vetää puoleensa tietynlaisia ihmisiä.
Olin tässä yksi päivä täysinäisessä hotellin aulassa.
Yksi kaveri tweed-takissa harppoi luokseni:
"Jack, minunkin tyttäreni on Isis!"
"Olemme julkisella paikalla."
"Tule tänne. Teetkö hänelle puhelimella videon? Tule.
Hän tekee videon Isikselle!"
"Ole hiljaa!"
Kerron lisää.
Kiusallinen sosiaalinen tilanne, jonka munaan päivittäin.
En tajunnut, että kuulokkeitani ei ole synkronoitu kännykkääni,
joten musiikkini soi jumankauta kaikille.
Pahin juttu tapahtui kuntosalilla.
Kun menen salille, olen kuin The Rock.
"Vaikeuksien kautta voittoon."
Teen kaikkea. Nurkassa on kuntopyörä.
Hyppään siihen. Laitan hupun päähän ja nappikuulokkeet korviin.
Soitan jotain lempeää. Audiokirjoja,
klassista musiikkia ja elokuvamusiikkia.
Asetan kaltevuuden 0,5:een ja alan rennon matkaamisen,
kuin olisin sarjasta Kutsukaa vitun kätilö!
Mutta tällä kertaa kaikki salilla katsoivat minua.
Jostain syystä ensin ajattelin,
että he katsoivat, kun Quadzilla polttaa kunnolla kumia.
Sitten yhtenä kamalana hetkenä tajusin,
että syy siihen, miksi minua tuijotettiin oli se, että olin nurkassa kuntopyörällä,
huppari päässä ja kuulokkeet korvissa. Ja soitin koko salille -
E.T.:n tunnusmusiikkia.
Näytänkö taas normaalilta ja kivalta? Kyllä. Yksi nainen. Kiitos paljon.
Tuo vislaus tuli vähän myöhään.
Mutta kiitos.
Kerron vielä yhden tarinan.
Se kertoo isästäni.
Tiedän, että olen vitsaillut hänestä.
Tosiasia on, että rakastan häntä kovasti. En pidä itsestään selvänä sitä,
miten onnekas olen, kun saan matkustella hänen kanssaan.
Olen ylpeä siitä, kuinka hän menee mukavuusalueensa ulkopuolelle -
tehdäkseen näitä juttuja. Näen isästäni uusia puolia, joita en uskonut näkeväni.
Olen silti joskus vaatinut häneltä liikoja.
Kerron lopuksi tarinan, jossa tein juuri niin.
Kun se tapahtui, se oli traumaattista.
Emme uskoneet, että se päätyisi show'hun,
koska tapahtuman lopuksi isäni kiidätettiin sairaalaan.
Mutta -
tragedia plus aika on yhtä suuri kuin komedia.
Joten tästä lähtee.
Se tapahtui Ukrainassa, kun vierailimme Tšernobylissä.
Onko kukaan muuten käynyt Tšernobylissä?
Vain tuo nainen tuolla.
Joka nosti kolmannen kätensä.
Se on pelottava paikka,
jossa tapahtui historian pahin ydinonnettomuus.
Siellä asuu enää ainoastaan laumoittain villejä kulkukoiria,
mutta outoa kyllä se on nyt myös turistikohde.
Hauskaa koko perheelle.
Tšernobylissä on lahjatavarakauppa ja ruokala.
Ruokala Tšernobylissä, jossa kukaan tervejärkinen ei söisi.
Ikävä kyllä isäni ei ole tervejärkinen.
Ruokala oli täynnä japanilaisia turisteja. Lopulta pääsin jonon kärkeen.
"Mitäs ruokalistalla on tänään?"
"Lihaa... sämpylässä."
"Kiitos, rouva."
"Entäs kasvisvaihtoehto?"
"Liha otetaan -
pois sämpylästä."
Sanoin isälle sata kertaa,
ettei söisi lihaa sämpylässä. Kuunteliko hän? Ja paskat.
Hän sanoi: "Olen koko ikäni syönyt lounasta kello yksi.
Tämä päivä ei ole poikkeus. Hae viinilista."
"Olemme ruokalassa Tšernobylissä. Ei täällä viinilistaa ole.
Vaikka olisi, en menisi lähellekään sitä."
"Haluatteko punaista, valkoista vai pimeässä hohtavaa?"
"Punaista, kiitos. Mikä olisi hyvä vuosi?"
"Mikä tahansa ennen vuotta 1986."
"Iskä, et tilaa viiniä. Ota vain lasi vettä."
"En juo vettä." "Miksi?"
"Koska kalat naivat siinä."
Hän ei juo vettä. Hän syö salaperäistä lihaa sämpylässä.
45 minuuttia myöhemmin olemme pakettiautossa kuvausryhmän kanssa.
Ajamme suojavyöhykkeen ohi kohti Prypjatia -
aution metsämaan halki. Paikka on radioaktiivisin maailmassa.
Kun yhtäkkiä isäni kääntyy puoleeni ja kuiskaa korvaani:
"Jack, minun pitää päästä vessaan."
Käännyn katsomaan häntä, eikä hän näytä hyvältä.
Hän on viimeksi ollut niin punainen,
kun kerroin, että naisillakin on World Cup.
"Iskä, et voi mennä vessaan. Menetit tilaisuutesi.
Olemme nyt jossain maailman perseessä."
Hän tarttui käsivarteeni ja sanoi äänellä,
joka kuulosti demonin riivaamalta: "Pysäyttäkää tämä auto!"
En ole ikinä nähnyt isän harrastavan fyysistä liikuntaa.
Hän suorastaan repi pakun oven auki,
ja juoksi metsään kuin joku vitun Usain Bolt.
Käskin kuvausryhmää menemään pakun taakse piiloon, kun hoidan asian.
Seuraan isääni metsään ohi kylttien: "Vaara, läpikulku kielletty", "Säteilyä".
Tšenobylissä varoitetaan kaikkialla, että säteilyvaaran takia ei saa koskea -
eikä nojata mihinkään pintoihin.
Joten kun menen metsään, on aika selvää,
että ainoa tapa, jolla 79-vuotias isäni -
voi hoitaa tarpeensa metsässä,
on minun avustuksellani.
Voitte irvistellä, mutta minun piti kokea tämä.
Isäni vetää kolmiosaisen pukunsa housut alas.
Otan kiinni molemmilla käsillä.
Tallaan hänen jalkapöydilleen,
ja alamme yhtaikaa nojata hitaasti taaksepäin -
kuin ottaisimme karsean tantrajooga-asennon.
En voi katsoa häntä. On ajateltava mukavia.
Alan hyräillä. Mukavat ajatukset katkeavat,
kun kuulen haukkumista. Avaan silmäni. Villi, radioaktiivinen koira -
lähestyy isäni perseen takaa ajatellen, että on lounasaika.
Yritän pelotella sitä pois. "Hus! Ole kiltti ja jätä meidät rauhaan!"
Isänikin huutaa: "Tämä on niin helvetin epäarvokasta!"
Luulen, että kun turistibussi täynnä japanilaisia ajoi ohi,
vaivuin dissosiatiiviseen tilaan.
Tuo ei ole se puoli isästäni, jonka haluan nähdä.
Seuraavaksi muistan, että olin tullut tajuihini ja kuljin kohti pakua.
Ajattelin, etten enää ikinä pysty katsomaan iskää silmiin.
Kutsun kuvausryhmän esiin piilostaan.
Ensin tulee ohjaajamme, sitten kuvaaja.
Viimeisenä ilmaantuu äänimiehemme Marc.
Hänelläkin oli kauhistunut ilme kasvoillaan.
Silloin ymmärsin, että koko koettelemuksemme ajan -
iskällä ja minulla oli ollut mikrofonit.
Ja kun luulee, ettei tilanne voi pahentua,
kuuluu renkaiden ratina soralla, ja esiin tulee panssariajoneuvo.
Panssariajoneuvosta nousee ulos kolme aseistettua ukrainalaista sotilaspoliisia.
He arvioivat tapahtumapaikan ja näkevät isäni kalpeat kasvot.
He näkevät kyltit, joista emme olleet välittäneet,
ja he näkevät Tšernobylin toiseksi pahimman ydinlaskeuman koskaan.
He eivät näytä ilahtuneilta.
Silloin ajattelen nopeasti ja puutun tilanteeseen.
"Hyvät herrat, ennen kuin sanotte mitään, saanko huomauttaa,
että olen lukenut kaikki täällä olevat kyltit, eikä missään niistä lue:
"Olkaa ystävällisiä ja välttäkää metsään menoa, jos teillä on aktiivinen ripuli."
Wembley, olette olleet loistava yleisö!
Kiitos paljon. Olen Jack Whitehall, hyvää yötä.
TŠERNOBYL 2018 30 MINUUTTIA LASKEUMAN JÄLKEEN
Mitä helvettiä sinä virnuilet?
Olemme päätyneet sairaalaan Tšernobylissä.
Ihan kuin minua valeltaisiin jouluksi.
KAKSI TUNTIA MYÖHEMMIN
Mitä he jonottavat? Et ole prinssi Charles.
Haluan kiittää teitä kaikkia paljon siitä, että huolehditte minusta niin hyvin.
Minulla tulee olemaan mukavia muistoja tästä sairaalasta -
ja teistä kolmesta, jotka huolehditte minusta.
Tekstitys: Merja Pohjola