Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM SPECIAL ‎DE COMEDIE ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Uite!
‎UȘA ARTIȘTILOR
‎- Jack! ‎- Jack!
‎- Jack, poți semna asta? ‎- Jack...
‎NU SE FUMEAZĂ
‎COLECTARE DE FONDURI
‎ALIMENTARE ELECTRICĂ
‎Doamnelor și domnilor,
‎vă rog să faceți gălăgie ‎și să-l întâmpinați pe scenă
‎pe domnul Jack Whitehall!
‎Salutare, Wembley!
‎Nu putea fi un spectacol ‎mai prestigios de atât.
‎Am ceva emoții. Voi fi sincer cu voi,
‎am mai dat-o în bară la spectacole mari. ‎Am încurcat-o cel mai rău
‎când am fost la petrecerea ‎de Crăciun a Prințului Charles.
‎A fost exact așa de ciudat cum sună.
‎Iată primul lucru ciudat. Când am ieșit ‎pe scenă,
‎Charles și Camilla stăteau în primul rând,
‎în scaune cu spătar înalt.
‎În gând, ziceam: „Voi știți că sunteți ‎în viața reală, nu în ‎Urzeala tronurilor?”
‎Și nu stați în primul rând.
‎Pentru un comediant, ‎primul rând este salvarea de la umilință.
‎Dacă glumele n-au efect, discuți cu cei ‎din primul rând, îi întrebi ce slujbă au.
‎Nu pot să-l întreb pe Prințul Charles ‎ce slujbă are!
‎El e cel mai faimos șomer ‎de pe toată planeta!
‎„Ce slujbă aveți?” „Doar aștept ‎ca părintele meu să moară.”
‎„Și eu.”
‎Deci nu pot să bag faza ‎cu „ce slujbă aveți”,
‎primul rând primește asistență socială.
‎Mă bucur că voi ați râs la acea glumă. ‎Lor nu prea le-a convenit.
‎Doar Meghan a râs, ‎ceea ce a făcut situația mai rea.
‎Celălalt lucru ciudat la spectacol a fost ‎că nu mi-au dat microfon,
‎singurul lucru de care am nevoie ‎în calitate de comediant.
‎Este singurul lucru care îmi dă ‎un statut mai mare.
‎Fără el, sunt doar un nebun care strigă ‎pe autostradă!
‎Cu el, zic: „Salut, vom discuta ‎despre politică.”
‎Fără el, zic: „Vom discuta despre Iisus!”
‎Nu aveam microfon. Ei stăteau ‎în primul rând.
‎A trebuit să dansez 45 de minute ‎în fața familiei regale
‎de parcă eram bufonul curții regale.
‎Cea mai mare umilință s-a petrecut ‎după spectacol.
‎În calitate de comediant, știi ‎când ai avut un spectacol prost.
‎Nu trebuie să ți se spună.
‎Cu atât mai mult nu trebuie ‎să fii persiflat
‎de viitorul rege al Angliei. ‎Am fost prezentat Prințului Charles.
‎Știți care a fost primul lucru ‎pe care mi l-a zis?
‎„Cred că la anul vom aduce un magician.”
‎Ticălosul!
‎E-n regulă. I-am făcut cunoștință ‎cu prietenii mei din ‎Magic Mike.
‎Camilla îi sorbea din priviri! ‎Cunoaște-ți publicul. Asta am învățat.
‎Pentru un comediant, e important. ‎E greu când călătorești.
‎Am locuit în America puțin. ‎Avem americani aici?
‎Bine...
‎Da, ei clar sunt americani.
‎Vă rog să nu trageți.
‎Nu... Aplaudați cât vreți. Domnule...
‎Dle, pot să aplaude cât vor. ‎Tot mă iau de America.
‎Sub nicio formă nu las acea glumă ‎în programul online.
‎Numai peste cadavrul meu.
‎La figurat vorbind.
‎Am gânduri pașnice. Iubesc America. ‎E un loc grozav.
‎Știți ce am realizat?
‎Voi, americanilor, ‎faceți tot ce facem noi,
‎dar mai amplu
‎și mai bine.
‎Noi avem proști aici...
‎dar proștii voștri sunt de talie mondială!
‎Nu spun că toți americanii sunt proști.
‎Nu, America are unii ‎dintre cei mai inteligenți oameni.
‎Eu spun că atunci când America face ‎o prostie,
‎e una colosală.
‎La noi, prostul cartierului stă în parc, ‎strigă la nori. La voi, el e președinte.
‎Lumea a devenit un loc mai tâmpit. ‎Semnele indică asta, da?
‎Vă voi da un exemplu. Eram în Tucson, ‎Arizona.
‎Am mers să iau micul dejun la hotel.
‎și pe toasterul de la acel hotel era ‎un semn pe care scria:
‎„Vă rugăm să dați cu unt pe pâine
‎după folosire.”
‎Dacă nu știi că trebuie să dai cu unt ‎pe pâine
‎după ce a fost prăjită,
‎n-ar trebui să ai voie lângă un toaster.
‎Decât dacă îl iei cu tine la duș.
‎Să fiu sincer, acest semn a fost pus ‎pe cea mai tâmpită invenție
‎pe care a creat-o omenirea.
‎Doamnelor și domnilor vă prezint
‎toasterul cu bandă rulantă din hoteluri.
‎Nimeni din această sală de 10.000 ‎de locuri
‎n-a făcut niciodată o felie decentă ‎de toast
‎la un toaster cu bandă rulantă ‎dintr-un hotel.
‎Toate ies incredibil de oribile!
‎Și, foarte convenabil, toasterul deține ‎o mică fereastră,
‎ca să poți vedea oroarea cu încetinitorul.
‎Prima introducere.
‎Pâine neschimbată.
‎A doua introducere.
‎Pâine călduță.
‎A treia introducere.
‎Pâine făcută scrum!
‎Nu există nicio setare pentru a face ‎un toast corect!
‎E ca și cum ai încerca să pui un roșcat ‎la soare. E imposibil!
‎Și mereu există o coadă în hol ‎fiindcă un bătrân
‎a crezut că poate să bage o chiflă.
‎O chiflă? Ți-ai ieșit din minți, tataie?
‎Dacă voiai ca chifla să fie gata ‎pentru micul dejun,
‎trebuia s-o bagi acum o săptămână!
‎Până se va prăji, s-ar putea ‎să nu mai fii pe aici!
‎Parcă au zis: „Cum să facem aparatul ăsta ‎și mai tâmpit?”
‎Știu, hai să-l facem să scoată felia ‎de toast pe o mică tavă
‎care să fie înclinată ușor în jos,
‎ca felia de toast oribilă să ajungă direct ‎pe podea!”
‎Oamenii așteaptă feliile ca prinzătorii ‎de la crichet!
‎„Asta va fi una greu de prins!”
‎„De ce?”
‎„Eu sunt unul dintre psihopații ‎care pun unt pe pâine înainte de o prăji.”
‎N-a fost cel mai tâmpit semn ‎pe care l-am văzut. Acela a fost
‎în același hotel, dar la piscină.
‎Am coborât la piscina hotelului ‎pentru a mă răcori,
‎când am văzut un semn ‎care m-a făcut să mă opresc
‎și mi-a dat fiori.
‎Spunea așa:
‎„Vă rugăm să nu intrați ‎în piscina hotelului
‎dacă aveți diaree activă.”
‎Mersi că m-ai făcut să nu mai vreau ‎să intru
‎în nicio piscină vreodată în viața mea.
‎Fiindcă acel semn nu poate exista ‎decât dacă cineva a avut diaree activă.
‎De ce trebuie să existe un semn ‎pentru a ne atenționa despre asta?
‎Nu mă înțelegeți greșit, îmi place ‎să înot, la fel ca oricui.
‎Dar dacă sunt pe cale să am un atac
‎de diaree activă,
‎există anumite activități
‎la care nu voi lua parte ‎pentru ceva vreme.
‎Înotul,
‎săritul pe trambulină,
‎călăritul, parașutările... ‎Probabil și parașutările în tandem.
‎Eu sunt genul de persoană ‎care trăiește guvernată de teama
‎că, într-o zi, s-ar putea să fac pe mine ‎în public.
‎De fiecare dată când stau ‎într-o mașină
‎și nu realizez că scaunul este încălzit,
‎spun: „La naiba, aceasta e ziua!”
‎Apropo, cel mai important, ‎ce vrea să însemne expresia
‎„diaree activă”? Care este opusul ei?
‎Diareea inactivă?
‎„Da, am avut diaree în familie ‎de generații.
‎Străbunicul meu a călătorit în India, ‎s-a ales cu niște diaree,
‎dar, din fericire, a fost una inactivă, ‎deci nimeni din familie n-a făcut pe el.”
‎Pot doar să presupun că „diareea activă”
‎înseamnă că, literalmente, iese pe fund.
‎Dacă așa e cazul, și pentru oarecare motiv
‎te-ai decis că cea mai bună șansă ‎de scăpare
‎este piscina dintr-un hotel aglomerat,
‎nu cred că ești genul de om care stă ‎să citească un semn.
‎„Ce scrie? «Nu fugiți, ‎nu vă scufundați...» Nimic despre diaree.
‎Vine bomba!”
‎Asta e lumea în care trăim. Trebuie ‎să ne pese
‎de sentimentele tuturor, ‎toleranțele tuturor,
‎intoleranțele tuturor,
‎nevoile alimentare ale tuturor.
‎S-a ajuns prea departe și trebuie ‎să fiu persoana care spune asta.
‎Pentru numele lui Dumnezeu...
‎avem destule tipuri de lapte acum.
‎Ați putea să încetați să mai faceți lapte ‎din chestii?
‎Recent, am fost să iau o cafea
‎în Londra, într-o zonă foarte săracă ‎din Londra numită Notting Hill.
‎Eu am gusturi foarte simple în materie ‎de cafea.
‎Trebuia să fie o tranzacție foarte simplă.
‎Dar nu a fost deloc așa.
‎Am intrat acolo și am zis: „Bună ziua, ‎aș vrea o cafea cu lapte.”
‎„Bine, ce fel de lapte ați dori, dle?
‎Avem lapte de cocos, de migdale,
‎de alune, de nuci caju,
‎de nuci macadamia, de ovăz, de orez, ‎de cânepă,
‎de soia. Poate fi dintr-un bob, ‎o nucă, o cereală,
‎o frunză, o sămânță, un copac.”
‎„Aș vrea să fie dintr-un sfârc.
‎Nu-mi pasă de care. Poate de vacă, ‎dar nu sunt pretențios.
‎Voi lua lapte din orice sfârc se poate.”
‎S-a uitat la mine de parcă am cerut lapte ‎dintr-al ei.
‎De parcă eu eram ciudatul. ‎Nu eu sunt ciudatul.
‎Tu erai cea care stă cu prietenele ‎în cafenea
‎și mulge lapte de la nucile caju! ‎Voi sunteți ciudații, nu eu!
‎Nu mă îndoiesc nici măcar o clipă ‎că intoleranța la lactoză
‎este o problemă foarte gravă ‎pentru omenire.
‎Dar vă reamintesc că noi nu avem ‎deocamdată un leac pentru cancer,
‎dar, în schimb, avem 12 înlocuitori ‎de lapte pe piață,
‎cu 11 mai mult decât ne trebuie!
‎Vreau să ne simțim bine,
‎nu vreau să transform numărul ‎într-o lectură.
‎Dar sunt pe cale să vă ofer ‎niște explicații științifice sofisticate.
‎Laptele trebuie să vină dintr-un sân.
‎Când am verificat eu, ‎migdalele nu aveau sâni.
‎Voi beți suc de migdale.
‎Doamne...
‎Mă tem că asta e o problemă ‎care are legătură cu Londra...
‎în turul pe care îl fac.
‎Spun asta fiindcă am fost ‎în nord-estul Angliei,
‎unde am ținut un spectacol. ‎Am stat într-un hotel mic,
‎în mijlocul pustietății. A fost uimitor. ‎Un domn ceva mai în vârstă
‎ne servea micul dejun la acel hotel.
‎Managerul turului, Johnny, l-a întrebat ‎despre lapte.
‎A primit cel mai bun răspuns.
‎A zis: „Mă scuzați, ce fel ‎de lapte aveți?”
‎Domnul a zis: „Cald...
‎sau rece.”
‎Unde sunt consumatorii de lactate? ‎Avem câțiva aici?
‎Voi realizați ‎că suntem fumătorii anului 2020?
‎Serios, să vedeți ‎cum vom fi ușor ostracizați din societate.
‎Vor amenaja zone special pentru noi, ‎în care să ne bem laptele murdar.
‎Cutiile vor avea avertismente, ‎ca la țigări.
‎Te duci în supermarket, iei o cutie ‎de lapte
‎și pe ea va fi o etichetă care zice: ‎„Ar putea cauza oase și dinți sănătoși!”
‎Și să nu îndrăzniți
‎ca în 2020 să beți laptele dezgustător ‎din sfârcuri...
‎printr-un pai de plastic.
‎Nu! Mai bine l-ai suge direct ‎din scula diavolului!
‎O prietenă mi-a ținut lectura asta.
‎Una care este o ipocrită ‎a protejării mediului.
‎Nu știu dacă ați întâlnit acest tip ‎de femeie.
‎Ea zice: „Da, am o cană reutilizabilă ‎de cafea
‎și o sticlă reutilizabilă de apă, ‎iar ambele stau în sacoșa mea eco.”
‎Ai venit aici cu un Hummer.
‎Îmi zice despre pai. Îmi zice:
‎„Jack, nu mai poți folosi un pai ‎de plastic.
‎Cum rămâne cu mediul? Cum rămâne ‎cu viața sălbatică?
‎Îți trebuie un pai reutilizabil.”
‎„Bine, am înțeles.” Mi-am luat ‎un pai reutilizabil.
‎E făcut din fildeș. E uimitor.
‎Îmi fac datoria. Nu mai folosesc ‎o cană de cafea,
‎îmi iau carapacea de broască țestoasă ‎în Starbucks.
‎Și am început să reciclez prezervative.
‎Uriașul știe despre ce vorbesc!
‎Îl clătești repejor și îl pui pe frânghia ‎de rufe. E un prezervativ pe viață.
‎Trebuie să ne facem datoria.
‎Recent, am mâncat un burger vegan. ‎A fost uimitor. Iată care e șmecheria.
‎Are un gust exact ‎ca al unul hamburger normal,
‎dar costă cât doi hamburgeri. ‎Nu te simți vinovat după cel mănânci.
‎Poți să-i adaugi ce vrei. Eu am ales bacon ‎și foie gras.
‎Aceasta e soluția. Toți trebuie ‎să devenim vegani.
‎Recent, Hugo, colocatarul meu...
‎Desigur, Hugo. „Sunt doar un tip normal.” ‎Nu.
‎Hugo e tare. El stă în aripa de vest și...
‎El e vegan, dar n-a vrut ‎să se numească vegan
‎fiindcă se temea că prietenii se vor lua ‎de el. Deci...
‎în loc să se numească vegan,
‎Hugo a decis că se va numi...
‎Pregătiți-vă, n-ați mai auzit de așa ceva.
‎Adept al plantelor.
‎Frumoasă denumire, Hugo.
‎Ai reușit să eviți glonțul prostiei, ‎nu-i așa?
‎Acum, doar denumirea asta îi iese pe gură.
‎„Poți să glumești cât vrei despre faptul ‎că sunt un adept al plantelor.
‎dar voi trăi cu zece ani ‎mai mult decât tine.”
‎„Nu și dacă te numești adept al plantelor ‎în preajma mea.
‎Te voi sufoca în somn.
‎Nici nu e nevoie să te sufoc. Ești vegan.
‎Doar voi pune o pernă pe fața ta. ‎Vei fi prea slab pentru a o ridica.”
‎„Mă sufoci!”
‎„Nu, te fac un adept al pernelor.”
‎Nu merită să plângi după sucul de migdale. ‎Avem ceva vegani în sală?
‎Bine, o armată. Doamne...
‎Mă veți goni de pe scenă cu o rafală ‎de tofu.
‎Îmi pare rău. Sincer. Am gânduri pașnice.
‎Nu vreau un carnaj. Și cred că nici voi.
‎Am criticat un vegan, atâta tot.
‎Scuzați expresia, dar am tăiat ‎în carne vie.
‎Fiindcă e indiscutabil ‎că alegerea de a trăi așa
‎este mai bună pentru voi și mai bună ‎pentru planetă.
‎Și știu de ce oamenii se iau de vegani.
‎Este un instinct uman. Ca ființe umane,
‎nu putem suporta ‎atunci când cineva exercită puțin
‎control de sine.
‎Și cu toții sunteți așa.
‎Indiferent ce formă de control ‎de sine,
‎fie că cineva devine vegan, cineva renunță ‎la alcool,
‎cineva fuge la un maraton ‎sau merge pe bicicletă la muncă.
‎Gura ta spune: „Bravo ție!”
‎Dar mintea ta spune:
‎„Prostule.”
‎Fiindcă nu vrem să vedem ‎că oamenii duc o viață bună.
‎Vrem să-i vedem că duc o viață ‎ceva mai rea decât a noastră,
‎ca să ne simțim mai bine în legătură ‎cu existența noastră jalnică.
‎De aceea toți tâmpiții se simt ofensați ‎de Greta Thunberg.
‎Ea duce o viață de invidiat. ‎Ea a făcut întreaga lume de rușine.
‎Acea fată e extraordinară. Ea e ‎un copil... Da!
‎E un copil care a pornit
‎o revoluție globală ‎a schimbării climatului.
‎Când eu eram copil, nu puteam porni ‎un Tamagotchi.
‎Ea le spune celor din ONU:
‎„Trebuie să salvăm planeta ‎prin acțiuni radicale!”
‎Eu spuneam: „Mami, face un zgomot ciudat ‎și mă roagă să-l hrănesc!
‎Ce fac?”
‎„Trimite-l la internat.”
‎Acum nu avem nicio scuză. ‎Niciodată n-a fost mai ușor
‎să fii un cetățean mai bun.
‎Recent, am fost la supermarket.
‎Nu la Waitrose sau Whole Foods, ‎înainte de a mă judeca.
‎Nu mai fac glume despre Waitrose.
‎Mi s-a spus să nu mai fac. E adevărat.
‎După turul precedent, managerul mi-a zis:
‎„Jack, punctele tale ‎de referință nu sunt credibile.
‎Dacă vrei să fii un comediant ‎care reprezintă poporul,
‎lasă glumele despre Waitrose.” Am înțeles. ‎Eu sunt un om obișnuit.
‎Deci ziua trecută, am fost ‎la supermarketul meu preferat, „Lie-dl”.
‎Sau când mă duc în SUA, „Walmar”.
‎La supermarket, am văzut un semn ‎pentru „veganuarie”.
‎E o idee grozavă să renunți la carne ‎o lună.
‎Toți suntem de acord. Dar de ce ‎în ianuarie?
‎În numele tuturor, vreau să spun
‎că ianuarie trebuie lăsat în pace!
‎Deja am avut „ianuarie fără alcool”. ‎Acum avem „veganuarie”.
‎Știri de ultimă oră! Ianuarie este deja ‎cea mai oribilă lună din an!
‎Nu aceea este luna în care renunți ‎la vicii.
‎Aceea este luna în care ar trebui ‎să găsești unele noi.
‎„Jack, renunți la alcool și carne ‎în ianuarie?”
‎„Nu, dar voi începe să iau heroină.”
‎Luna va trece rapid și greutatea ‎de la Crăciun va dispărea.
‎Cine e cu mine? „Droguarie 2021.”
‎Trebuie să fii mai etic. Acum, ‎chiar și carnivorii pot fi mai etici.
‎Poți să pui întrebările potrivite. ‎Dar la momentul potrivit.
‎Recent, am scos o fată la întâlnire ‎la Nando's.
‎A început să pună întrebări despre pui.
‎Există un timp și un loc ‎pentru a pune întrebări despre pui,
‎dar nu la Nando's.
‎Săracul chelner nici nu știa ‎ce se petrece.
‎Ea l-a întrebat de unde era puiul. ‎El i-a spus: „Din frigider.”
‎Asta e chestia. Trebuie să știi ‎ce mănâncă mâncarea noastră.
‎Am văzut un articol
‎care spunea că mai poți rațele ‎din parc cu pâine.
‎Știți de ce?
‎Fiindcă le balonează.
‎Sunt rațe.
‎Treaba lor
‎este să plutească.
‎Ce dacă sunt balonate? Ăsta e un avantaj!
‎În articol spunea ‎că în loc să le dai pâine,
‎le poți da boabe de porumb, mazăre
‎sau struguri.
‎Struguri?
‎Vizitez cumva rața la spital?
‎Vă puteți imagina cât de prost aș arăta
‎dacă în parcul local,
‎unde toți ceilalți aruncă bucăți ‎de pâine veche,
‎eu m-aș duce cu un coș cu struguri?
‎„Chiar dacă sunteți rațe, ‎astăzi veți mânca precum lebedele!
‎Nu vă îmbuibați, ‎nu veți mai putea savura brânza!
‎Poftim!
‎Cea mai bună brânză Camembert ‎de la Lidl. Veniți! Poftă bună!
‎Rațe fără gluten.
‎Ce urmează?
‎Vor urma dieta keto, asta vor face.
‎Eu nu pot menține o dietă. ‎Apare câte una nouă în fiecare săptămână.
‎Există diete bazate pe sucuri, pe apă...
‎Cele bazate pe apă sunt cele mai ciudate.
‎Dieta 5:2.
‎„Da, fac dieta 5:2. Pentru cinci zile, ‎mănânc ce vreau.
‎Pentru două zile, deloc.
‎Iar pentru șapte zile, le spun tuturor ‎despre asta.”
‎Și sunt atât de disperați să-ți spună ‎cât de bună este.
‎Am ochi în cap, pot vedea ce e ‎în fața mea.
‎Acești oameni arată emaciați, ‎slăbiți fizic.
‎Ca niște prizonieri de război. ‎„Îmi pare rău, nu pot mânca acel biscuit.
‎Sunt la o dietă pe bază de apă.
‎E uimitoare, trebuie s-o încerci ‎și tu cândva.
‎N-am mai produs salivă de trei zile.”
‎„Ce ai pierdut?” „Două pietre și vederea.
‎Sincer, mă simt mai bine ca niciodată.”
‎Doamne... Aceste glume se vor întoarce ‎asupra mea.
‎Peste șase luni, voi fi ‎cu siguranță vegan.
‎Și voi bea lapte de falafel.
‎Sunt gelos pe oamenii care trăiesc viața ‎pe care eu vreau s-o trăiesc.
‎Se aplică și în cazul vieții amoroase. ‎Acum că a mea e inexistentă,
‎nu mai pot sta lângă cupluri fericite.
‎Strigați dacă aveți o relație fericită.
‎Frate, nu se pune ‎dacă tragi mâna prietenei sus
‎când îți pun întrebarea asta. Avem ‎un om primitiv acolo.
‎„Ea fericită!”
‎Strigați dacă aveți o relație nefericită.
‎Cu voi pot sta de vorbă. Îmi place ‎să găsesc cupluri nefericite.
‎Am văzut unul, recent. Eram în avion.
‎Ei erau soț și soție.
‎Nu știu dacă erau soț și soție,
‎dar aveau peste 60 de ani. ‎Dacă aveți peste 60 de ani,
‎sunteți obligatoriu soț și soție.
‎Nimic nu e mai penibil ca doi oameni ‎de peste 60 de ani
‎care se referă la ei ca „iubit și iubită”.
‎Nu sunteți în școala primară.
‎Știu că iubirea n-are vârstă ‎dar, din nefericire, e adevărat.
‎Recent, am cunoscut un tip. Era bătrân. ‎Foarte bătrân.
‎Ai fi putut să-i deblochezi iPhone-ul ‎cu poza unuia dintre testiculele tale.
‎Avea circa 80 de ani.
‎M-a prezentat femeii cu care era: ‎„Aceasta e iubita mea.”
‎Aceasta e viitoarea ta rudă.
‎Cuplul intră. Soțul ia loc ‎și adoarme imediat,
‎sforăie tare.
‎Soția se uită la el
‎de parcă îl disprețuiește cu fiecare fibră ‎din corpul ei.
‎La un moment dat, el părea ‎că se îneacă în somn.
‎Cam așa...
‎Ea s-a uitat la mine de parcă spunea:
‎„Dacă se duce, se duce.”
‎A coborât măsuța. A scris: ‎„Nu-l resuscita.”
‎A sforăit pe toată durata zborului. ‎Până la vremea aterizării,
‎chiar și bebelușul agitat parcă zicea: ‎„Ăla e un nesimțit.”
‎Dar de vreme ce scaunul său era ‎puțin înclinat,
‎însoțitoarea de zbor a venit
‎să-l pună în poziție dreaptă ‎pentru decolare, altminteri
‎avionul ar fi izbucnit în flăcări.
‎Făcând asta, l-a trezit, ‎iar el n-a fost deloc încântat.
‎S-a răstit la ea. I-a zis: „Dumnezeule,
‎chiar merită să te pui peste mine ‎și să mă trezești
‎pentru cinci centimetri?”
‎Iar soția a zis: „În experiența mea, nu.”
‎Au dat palma. Pilotul a trebuit să facă ‎un anunț.
‎„Pentru doamna din rândul 33: ‎Ești tare!”
‎Tuturor le-a plăcut. Cu excepția mea. ‎În gând, ziceam:
‎„Asta e ultima dată când mai stau ‎în spatele părinților mei în avion.”
‎Mă bucur că v-a plăcut secvența.
‎Știți cui nu i-a plăcut prima dată ‎când a auzit-o?
‎Lui Michael Whitehall.
‎Când a auzit acea secvență prima oară,
‎a avut cea mai tipică reacție ‎pe care o putea el avea.
‎După show, am intrat în culise. ‎Mă aștepta la capătul barului,
‎ca un vampir supărat.
‎Mi-a zis: „Nu mi-a plăcut noua secvență ‎cu avionul.”
‎I-am zis: „Tată, normal că nu era ‎despre voi, era doar o glumă.”
‎Mi-a zis: „Rândul 33? Nu vreau ca oamenii ‎să creadă că zburăm la clasa economică.”
‎A devenit și mai țâfnos acum, de când e ‎o celebritate minoră.
‎Nu spun că faima i s-a urcat la cap, ‎dar recent,
‎tata completa un chestionar medical ‎și la secțiunea „ocupație”
‎a pus „comoară națională”.
‎Cu toții știm că nu o s-o mai ducă mult. ‎Va spune ceva și își va pierde cariera.
‎Am fost la un show despre descendență ‎pe BBC numit ‎Cine crezi că ești?
‎Se pare că răspunsul era: „Un nemernic.”
‎Da, se pare că tata se trage ‎dintr-o mare familie de nemernici.
‎O parte a familiei era originară ‎din Birmingham. Am zis:
‎„Tare, sunt înrudit cu cineva ‎din ‎Peaky Blinders!
‎Nu, un maniac sexual.
‎Unul dintre strămoșii mei era ‎un escroc destrăbălat care a luat sifilis,
‎i l-a dat soției sale și amândoi au murit ‎într-un azil de nebuni.
‎Se pare că el a fost strămoșul bun.
‎Da, celălalt strămoș l-a făcut ‎pe destrăbălatul sifilitic
‎să arate ca Maica Tereza.
‎Altă parte a familiei se trage ‎din Țara Galilor. Sunt înrudit
‎cu un membru al partidului Tory,
‎care a introdus sporturi sângeroase ‎în țară,
‎apoi a încheiat o revoltă a muncitorilor ‎care luptau pentru drept de vot,
‎l-a arestat pe William Wallace de Wales,
‎l-a spânzurat, eviscerat și tăiat.
‎Am aflat toate lucrurile astea ‎și eram supărat,
‎eram mișcat, eram tulburat.
‎M-am uitat la tata. Nicio expresie. ‎„Tată, trebuie să pari mai supărat.
‎Suntem filmați tot timpul. Poți măcar ‎să te prefaci supărat?”
‎A zis: „Sunt supărat. Situația e ‎foarte tristă.
‎Nu aveam nici cel mai mic habar ‎că suntem galezi.”
‎Știu că percepția ‎asupra părinților se schimbă cu timpul.
‎În copilărie, te uiți la părinți și zici:
‎„Voi doi sunteți cei mai penibili oameni ‎pe care i-am văzut în viața mea.”
‎Apoi devii mai matur, mai înțelept, ‎devii chiar tu un adult
‎și ajungi să zici: „Știți ce?
‎Cred că ăștia doi sunt în regulă.”
‎Apoi ei se pensionează, stai mai mult ‎cu ei și zici:
‎„Nu, aveam dreptate prima dată.
‎Sunteți duși cu pluta.”
‎Sora mea e cea care suferă ‎din cauza asta.
‎Anul trecut, ea s-a căsătorit.
‎Ar fi trebuit să fie un moment frumos.
‎Și a fost. Pentru 0,5 secunde.
‎Până ne-a spus că nu vrea ‎să se căsătorească într-o biserică.
‎Vai...
‎Parcă i-ar fi spus tatei că a votat ‎cu Partidul Verde.
‎Nu i-a convenit.
‎A zis: „Cum adică nu vrei ‎să te căsătorești într-o biserică, Molly?
‎Dacă eu plătesc pentru nuntă, ‎nu o vei face într-un hambar.
‎Dacă eu plătesc pentru nuntă, ‎va avea loc într-un locaș de cult.”
‎Să-i fi văzut fața când a aflat ‎că am rezervat o moschee.
‎Desigur, acum eu sunt presat
‎să mă căsătoresc, să fac un copil.
‎Mă tot întreabă: „Când ne vei aduce ‎un nepot?”
‎Eu zic: „Încerc să pun capăt ‎acestei familii de ucigași sifilitici.”
‎Recent, am avut prima mea despărțire.
‎A fost o despărțire amiabilă. ‎Lumea spune că e un lucru bun.
‎Dar eu vă spun că nu e deloc un lucru bun.
‎E mult mai bine să urăști persoana.
‎Spun asta ca om, dar și ca artist.
‎Avantajul tragediei în viața unui artist e ‎că te inspiră să creezi ceva măreț.
‎Nimeni n-a compus un album genial ‎după o despărțire amiabilă,
‎unde toți s-au comportat impecabil.
‎Voiam ca ea să-mi zdrobească inima,
‎să-mi arunce hainele pe fereastră. ‎Să fie ca în melodiile lui Adele.
‎În schimb, fosta iubită a scos-o pe mama ‎la un ceai
‎pentru a o ajuta să accepte despărțirea.
‎La naiba cu bunătatea și generozitatea ta!
‎Vreau să mă zvârcolesc de durere, ‎dar, în schimb, fac glume despre diaree.
‎Apoi eu și fosta iubită, ca prieteni,
‎am locuit în același apartament ‎câteva luni. A fost foarte ciudat.
‎Ne obișnuiam cu noua viață ‎în care suntem doar prieteni.
‎Să vă spun cel mai tragic moment?
‎Eram împreună în bucătărie, ‎iar pentru prima dată în șase ani,
‎ea a tras un vânt în fața mea.
‎Fără a schimba vreun cuvânt.
‎Am ieșit din cameră, am mers la etaj,
‎m-am încuiat în baie
‎și am plâns fiindcă am știut ‎că s-a terminat.
‎Cu un singur vânt, a spulberat camera, ‎dar și inima mea.
‎Noul meu material e cam sumbru.
‎Serios.
‎A tras un vânt în fața mea,
‎ea încerca să devină mai puțin atractivă.
‎Se folosea de vânturi pentru a ieși ‎din grațiile mele.
‎Dar nu a funcționat. Eu sunt un bărbat! ‎Asta m-a făcut s-o iubesc mai mult!
‎Am încercat să-i fac jocul.
‎I-am zis: „Pot face și eu ceva ‎pentru a deveni mai neatractiv?”
‎Ea a zis: „Nu, ești cât se poate ‎de neatractiv.”
‎Așa că trebuie să depun eforturi,
‎să devin mai bun în pat. Nu-mi place ‎să fac asta.
‎Sunt foarte reținut în dormitor. Cu mine, ‎nu se petrece nimic între așternuturi.
‎Sexul cu mine e ‎ca atunci când ajungi târziu la cinema
‎și încerci să-ți găsești locul. ‎Mult fâșâit, puțin șâșâit, o pauză,
‎iar apoi, din întuneric, se aude o șoaptă:
‎„Îmi pare rău.”
‎Niciodată nu se aude asta.
‎Nu sunt pregătit pentru așa ceva.
‎Nu sunt pregătit pentru o despărțire
‎fiindcă sunt un produs ‎al sistemului școlar britanic.
‎Dacă sufereai o despărțire în internat,
‎nu vorbeai despre ea.
‎Mai ales fiindcă mulți profesori ‎și-ar fi pierdut slujbele.
‎De atunci, singura mea relație a fost ‎cu Alexa.
‎Minunata Alexa înregistrează și stochează ‎toate spusele tale,
‎ca să le poată folosi în viitor.
‎Exact ca o iubită adevărată.
‎Acum trăiesc o viață de burlac. ‎Ura, viață de burlac!
‎Mic dejun la cină! Da! ‎Port aceiași chiloți o săptămână!
‎A zis cineva că sunt o legendă?
‎Asta e chiuveta de la bucătărie ‎sau toaleta de la parter?
‎Exagerez? Ador să spun asta pe scenă ‎în fiecare noapte,
‎apoi să mă uit la public ‎și să văd patru-cinci băieți care râd
‎și se întorc la iubite zicând: ‎„Habar n-am despre ce vorbește.”
‎Declinul meu total a fost când am mers ‎în bucătărie și am realizat
‎că singura mâncare pe care o aveam ‎în casă erau tăiețeii instant.
‎Dar am descoperit că ea a luat ibricul.
‎„Cred că voi pune apă caldă ‎de la robinet.”
‎Nu sunt mândru de mine însumi.
‎Am stat pe canapea acoperit cu o pătură ‎cu mâneci,
‎mâncând niște tăieței picanți al dente,
‎sperând ‎că îmi vor oferi nutrienții necesari
‎pentru a reveni la sarcina mea
‎de a vedea dacă pot să intru în comă ‎în timp ce mă masturbez.
‎„Spune-mi numele, Alexa.”
‎- "Jack Whitehall." ‎- „Da!
‎- Cine e tăticul?” ‎- Îl caut pe Michael Whitehall.”
‎Nu!
‎E cinstit să spun că am exagerat puțin.
‎Momentul critic a fost când m-am dus ‎în Germania într-un weekend.
‎A fost cam trist.
‎Anul trecut, mi-am luat rămas bun ‎de la un prieten
‎pe care l-am pierdut în iunie... Iulie? ‎A fost o nuntă de vară, nu țin minte când.
‎Exact. După etapa de autocompătimire ‎după o despărțire,
‎urmează etapa de anihilare.
‎Ai parte de ea fiind înconjurat ‎de toți prietenii tăi căsătoriți.
‎Hashtag: trăiesc o viață mai nasoală.
‎Am stat trei zile treaz la petrecere,
‎apoi m-am dus la aeroport.
‎Stăteam la coadă la controlul ‎de securitate.
‎Când mi-am băgat mâna în buzunar ‎ca să-mi scot pașaportul,
‎în schimb, am scos un jeleu cu marijuana.
‎Vai... M-am uitat unde aș putea ‎să-l arunc,
‎dar nu vedeam nimic.
‎Pentru un moment, mi-a trecut ceva ‎prin minte.
‎M-am uitat în fața mea și am văzut ‎un copil cu un rucsac deschis.
‎N-am făcut asta, nu sunt un monstru. ‎Și nu i-am putut distrage mama.
‎În silă, am zis: „Cred că va trebui ‎să-l dau pe gât.”
‎Așa că l-am înghițit.
‎Eu sunt un novice când vine vorba ‎de produsele comestibile cu marijuana.
‎Aceste lucruri au un efect ‎foarte puternic.
‎M-a lovit ca un tren de marfă.
‎Până să-mi vină rândul la verificare,
‎eram atât de drogat, ‎încât aș fi putut zbura acasă fără avion.
‎Am știut că am probleme serioase ‎atunci când am stat la scanner
‎cu picioarele despărțite și brațele ‎în aer.
‎În gând, ziceam: „De ce nu te scanează?
‎Nu te scanează fiindcă știe că ai droguri
‎în stomac, băiat obraznic ce ești.”
‎Motivul pentru care nu mă scana
‎era că stăteam cu picioarele despărțite ‎și brațele în aer
‎într-un detector de metale obișnuit.
‎Atunci, am auzit o voce germană ‎care striga la mine:
‎"Das ist verboten!"
‎Nu sunt lingvist, dar sunt sigur ‎că nu așa se zice:
‎„Să aveți o zi frumoasă! Barul e ‎pe acolo.”
‎Agentul de securitate arăta ‎foarte insistent
‎la regiunea mea abdominală ‎și striga ceva în germană.
‎Acum am realizat că el indica cureaua mea.
‎El voia să-mi dau cureaua jos. ‎Însă atunci eram atât de drogat
‎încât n-am realizat că purtam o curea.
‎Pentru oarecare motiv, în acel moment, ‎credeam că el indica
‎spre pantalonii mei. Credeam că vrea ‎să mi-i dau jos.
‎Am zis: „Agenții de securitate germani ‎sunt foarte meticuloși!”
‎Dar eu am stat într-un internat catolic.
‎Dacă o figură autoritară îți spune ‎să-i dai jos,
‎îi dai jos!
‎Așa că, în mijlocul aeroportului,
‎am început ușor să-mi dau jos pantalonii.
‎Agentul n-a fost deloc încântat de asta.
‎L-a înfuriat și mai tare.
‎A început să strige mai tare. Zicea: ‎„Oben!”
‎Am căutat „oben” pe Google. ‎Înseamnă „sus” în germană.
‎„Trage pantalonii sus.” ‎Eu nu vorbesc germană.
‎Credeam că a strigat „deschide”. Am zis: ‎„Situația a escaladat rapid.”
‎Cel mai îngrijorător element ‎din poveste e supunerea mea.
‎Credeam că, în acel moment, un agent ‎de securitate
‎voia să mă caute în cavitatea anală ‎în fața tuturor celor din aeroport,
‎iar eu nu m-am opus deloc!
‎Dacă mai striga „deschide” încă odată,
‎eu mă puneam în poziție, eram gata ‎de inserție!
‎„Dacă așa trebuie să fie, Fritz, ‎așa va fi.
‎Bagă degetul mic mai întâi.
‎Poate că sunt de modă veche, ‎dar vreau să fiu curtat.”
‎De asta am nevoie de o iubită.
‎Ca să mă țină stabil. Nu mă descurc ‎pe cont propriu.
‎Ar trebui să am aventuri de o noapte. ‎Dar astea mă sperie. Știți de ce?
‎Mă tem să nu mă aleg cu ceva. ‎Un prieten a avut o aventură de o noapte.
‎S-a ales cu ceva de care nu poți să scapi.
‎Copii.
‎Te-ai uitat la fiica ta ‎când am spus poanta?
‎A fost brutal! „Aceea ești tu, ‎mica mea BTS.”
‎Ce? Ea e soția ta? Dumnezeule...
‎Doamne, îmi pare rău...
‎E-n regulă.
‎Nu e de parcă am filma asta. ‎E-n regulă.
‎Ai găsit una bună. Eu... ‎Michael Whitehall ar fi mândru.
‎Restul spectacolului va fi pe partea asta. ‎Nu mă pot uita acolo.
‎Acest om va veni... Nu mai face cu mâna!
‎Nu mă ajută deloc. ‎Deja mă simt complet penibil.
‎Mulțumesc, zei ai comediei.
‎Trebuie să continuăm.
‎Nu sunt pregătit pentru a avea ‎un copil. Aș fi un părinte groaznic.
‎Doamne! Recent, am văzut un semn ‎de circulație.
‎Mergeam pe stradă și am văzut un semn ‎pe margine:
‎„Condu de parcă copiii tăi locuiesc aici.”
‎Aveam 130 km/h când am lovit copacul.
‎Doamne! Recent, am făcut ceva.
‎Din greșeală, am lovit un copil ‎pe schiuri.
‎Cineva râde, poate a făcut asta. ‎Nu e frumos.
‎Probabil n-a fost nici vina ta. ‎N-a fost cinstit.
‎În apărarea mea, ‎acest ticălos mic mi-a tăiat calea
‎când stăteam în coadă la bufet. ‎Am răbufnit.
‎Realitatea este ‎că unii părinți nu-și ajută copiii.
‎Ziua trecută, am întâlnit o femeie ‎care avea o fată pe nume Isis.
‎Știu.
‎Ea mi-a zis: ‎„În greacă, înseamnă «zeița naturii».”
‎Eu i-am zis: „În restul lumii, ‎înseamnă «pac-pac, bum-bum»!”
‎Trebuie să te gândești la alt nume ‎fiindcă acela a fost deturnat.
‎Am greșit cuvântul.
‎Asta n-a fost o informație confidențială,
‎ci una pe care a spus-o degajat ‎în conversație, de parcă era ceva normal.
‎N-o mai întâlnisem niciodată ‎pe acea femeie.
‎Vă imaginați cât de îngrijorat am fost.
‎Cu toții stăteam în bar, beam ceva bun,
‎apoi, dintr-odată, o străină apare ‎și zice:
‎„Trebuie să mă trezesc devreme ‎pentru a o ajuta pe Isis cu un proiect.”
‎„Scuze, mai poți repeta o dată?”
‎„Tipic lui Isis, îmi spune la ora cinci
‎și eu trebuie să mă duc ‎să cumpăr toate materialele.
‎Apoi trebuie să-i fac ghiozdanul, ‎s-o duc la stație.
‎Aș putea s-o duc la școală chiar eu.”
‎„Eliminați-o pe nenorocită chiar acum!”
‎Am realizat că vorbea despre fata ei.
‎I-am zis: „Nu poți ‎să-ți numești fata Isis.”
‎Ea a zis: „Am numit-o Isis ‎dinainte de organizația teroristă.”
‎Eu am zis: „Sper că ai dreptate.”
‎Dar, din păcate, există anumite nume ‎care se scot din circulație.
‎De aceea nu vezi prea mulți tipi ‎pe nume Adolf pe Tinder.
‎Să fiu cinstit față de Hitler... ‎Asta e o propoziție groaznică
‎pentru a începe un număr de comedie.
‎Să fiu cinstit față de Hitler... ‎Nu mai spune asta!
‎Mereu am vrut o expresie ‎care să mă reprezinte, dar nu e asta.
‎În apărarea lui Hitler... Nu, ‎e și mai rău!
‎E și mai rău!
‎Svastici! Despre ele vreau să vorbesc!
‎Da? Svastici. Un exemplu perfect ‎de apropiere culturală.
‎Ați întâlnit vreun dobitoc care încearcă ‎să vă spună:
‎„Nu știu dacă știai asta, ‎dar svastica este, de fapt,
‎un simbol budist.”
‎„Da... nu mai e acum.”
‎„Nu, simbolizează pașii lui Buddha.”
‎„Știi ce? Când mai intri într-un bar ‎și vezi un tip
‎ras în cap, care are o svastică tatuată ‎pe gât,
‎să mergi la el și să-i adresezi ‎cel mai prietenos «Namaste»!
‎Să sperăm că nu te vei reîncarna ‎într-un idiot.”
‎În fine, sunt răutăcios.
‎Acea mamă nu și-a numit fiica „Isis” ‎cu intenții rele.
‎Se părea că Isis era o fetiță minunată.
‎Și o minunată soră pentru frații ei, ‎Hamas și Hezbollah.
‎Nu mai pot face aceste glume de multe ori.
‎Cel mai tare lucru e ‎că le-am făcut timp de luni de zile,
‎iar acum că le-am făcut și în tur, ‎oamenii vin la mine
‎ca să-mi spună ‎că și fata lor se cheamă Isis.
‎Doar un anumit tip de oameni fac asta.
‎Recent, am fost într-un hol aglomerat ‎al unui hotel,
‎iar un tip cu jachetă de tweed alerga ‎spre mine.
‎„Jack, și fiica mea e Isis!”
‎„Suntem în public, amice.”
‎„Vino încoace! Poți să faci un videoclip ‎pentru ea pe telefon? Haide!”
‎Face un videoclip pentru Isis!”
‎„Taci din gură!”
‎Vă mai spun o fază.
‎Zilnic, mi se întâmplă ‎câte o situație jenantă în public.
‎Căștile nu erau conectate la telefon, ‎nu mi-am dat seama,
‎iar muzica mea cânta pentru toată lumea!
‎Cea mai rea situație mi s-a întâmplat ‎la sală. Când acolo, sunt ca The Rock.
‎Fără sudoare, nu ai rezultate.
‎Nu las nimic neatins. Găsesc o bicicletă ‎de exerciții într-un colț,
‎mă pun pe ea. Îmi pun gluga, ‎îmi bag căștile în urechi
‎și pun ceva plăcut. O carte audio,
‎o muzică clasică, o coloană sonoră ‎dintr-un film.
‎Setez înclinarea la 0,5 și am început ‎să pedalez relaxat,
‎de parcă sunt cineva din Cheamă moașa.
‎Doar că, de această dată, ‎toți din sală se uitau la mine.
‎Din nu știu ce motiv, m-am gândit
‎că toți se uită la mine
‎fiindcă sunt un adevărat monstru ‎pe bicicletă!
‎Apoi, într-un moment de umilință, ‎am realizat
‎că adevăratul motiv ‎pentru care lumea mă privea
‎era că stăteam într-un colț, ‎pe o bicicletă,
‎cu gluga pe cap, cu căștile în urechi ‎și în toată sala
‎răsuna melodia tematică a filmului ‎E.T.
‎Arăt normal din nou?
‎Da, o femeie mi-a răspuns. Mersi!
‎Ai fluierat cam târziu.
‎Dar mersi!
‎Vă mai povestesc o întâmplare.
‎E despre tata.
‎Știu că am făcut glume despre el,
‎dar, în realitate, îl iubesc foarte mult. ‎Niciodată nu realizez
‎cât de norocos sunt să petrec timp ‎cu el călătorind prin lume.
‎Sunt foarte mândru de el
‎că este dedicat să iasă din zona ‎de confort și să facă ceea ce facem.
‎Văd niște laturi ale tatălui meu ‎pe care nu credeam că le voi vedea.
‎Dar în unele ocazii, am întrecut măsura.
‎Deci vreau să închei cu o întâmplare ‎în care așa am și făcut.
‎A fost o întâmplare foarte traumatizantă.
‎N-am crezut că o putem include ‎în emisiune
‎fiindcă s-a încheiat cu el leșinând ‎și fiind dus la spital.
‎Dar...
‎tragedia și timpul rezultă în comedie.
‎Așa că o voi spune.
‎S-a întâmplat când am fost în Ucraina ‎și am vizitat Cernobîl.
‎A fost cineva din sală în Cernobîl?
‎Doar femeia de acolo.
‎A ridicat a treia mână.
‎Este un loc îngrozitor,
‎unde a avut loc ‎cel mai teribil dezastru nuclear.
‎Nimeni nu locuiește acolo, în afară ‎de haitele de maidanezi feroce,
‎dar, în mod ciudat, acum este ‎o destinație turistică.
‎Distracție pentru toată familia!
‎În Cernobîl există un magazin ‎de suveniruri, o cantină...
‎O cantină la care nimeni întreg ‎la minte nu ar mânca.
‎Din păcate, tatăl meu nu a fost întreg ‎la minte.
‎Cantina era plină de turiști japonezi.
‎Până la urmă, mi-a venit rândul să comand. ‎„Ce aveți în meniu azi?”
‎„Carne în chiflă.”
‎„Mulțumesc, doamnă.
‎Care este opțiunea vegetariană?”
‎„Scoți carnea
‎din chiflă.” I-am spus tatei de o sută ‎de ori
‎să nu mănânce carnea în chiflă. ‎M-a ascultat? Normal că nu. Mi-a zis:
‎„Am luat prânzul ‎la ora 13:00 toată viața mea.
‎Azi nu va fi o excepție. Găsește meniul ‎cu vinuri.”
‎„Meniul cu vinuri? Suntem într-o cantină ‎în Cernobîl.
‎Chiar și dacă era, n-ai fi vrut ‎să bei vin de aici.”
‎„Dl ar vrea vinul roșu, alb, ‎sau cel fosforescent?”
‎„Roșu, vă rog. Îmi puteți sugera ‎un an bun?”
‎„Oricare înainte de 1986.”
‎I-am zis: „Tată, nu bei niciun vin. ‎Ia un pahar cu apă.”
‎Mi-a zis: „Nu beau apă.” „De ce?” ‎„Fiindcă peștii fac sex în ea.”
‎Deci el nu bea apă. Mănâncă ‎acea carne misterioasă în chiflă.
‎Peste 45 de minute, suntem în furgonetă. ‎Avem echipa de filmare cu noi,
‎trecem pe lângă zona interzisă ‎din Pripyat,
‎prin pădurile pustii,
‎cel mai toxic și radioactiv loc din lume.
‎Deodată, tata se întoarce spre mine ‎și îmi șoptește la ureche:
‎„Jack, am nevoie la toaletă.”
‎M-am uitat la el. Nu arăta deloc ‎în regulă.
‎Serios, nu-l mai văzusem atât de roșu ‎la față
‎de când i-am spus de Campionatul Mondial ‎de Fotbal Feminin.
‎I-am zis: „Tată, nu mai poți merge ‎la toaletă,
‎acum suntem în mijlocul pustiului.”
‎M-a apucat de braț și mi-a vorbit ‎pe un ton
‎care sugera că este posedat de un demon: ‎„Oprește furgoneta!”
‎Nu l-am văzut niciodată pe tata ‎să facă exerciții fizice,
‎dar a smuls ușa furgonetei
‎și a fugit în pădure ‎de parcă era Usain Bolt!
‎Am zis echipei de filmare: ‎„Ascundeți-vă după furgonetă,
‎mă voi ocupa eu de asta.”
‎În pădure, erau niște pancarte:
‎„Pericol! Nu intrați! Radiații!”
‎Când vii în Cernobîl, ți se spune ‎să nu atingi
‎sau să te rezemi pe nicio suprafață, ‎din cauza radiațiilor.
‎Prin urmare, când am intrat în pădure, ‎a devenit clar
‎că singura cale prin care tatăl meu ‎de 79 de ani
‎va reuși să își facă treburile în pădure
‎va fi cu ajutorul meu.
‎Poate că râdeți, dar eu chiar a trebuit ‎să trec prin această experiență.
‎Tata dă jos pantalonii costumului său ‎din trei piese,
‎îl țin de ambele mâini,
‎îl calc pe vârfurile picioarelor,
‎apoi, în același timp, amândoi începem ‎să ne lăsăm în jos,
‎de parcă am face o poziție ‎de yoga tantrică. Nu mă pot uita la el,
‎trebuie să mă gândesc la ceva frumos. ‎Încerc să fredonez ceva, dar aud
‎niște lătraturi. Îmi deschid ochii. ‎Unul dintre câinii radioactivi
‎se apropie de fundul tatei, crezând ‎că a venit vremea prânzului.
‎Eu încerc să-l sperii. Zic: „Marș! ‎Te rog, lasă-ne în pace!”
‎Tata striga și el: „Ce situație penibilă!”
‎Când autocarul ‎cu turiști japonezi a trecut pe lângă noi,
‎cred că am început să-mi pierd memoria.
‎Asta nu e o latură a tatei pe care vreau ‎să o văd!
‎Îmi mai amintesc că, ‎în timp ce mă întorceam la furgonetă,
‎mă gândeam: „Nu voi mai putea ‎să-l privesc pe tata în ochi.”
‎Scot echipa de filmare din ascunzătoare.
‎Primul care iese este regizorul, ‎apoi cameramanul.
‎Al treilea care iese este Marc, ‎inginerul nostru de sunet.
‎Avea o expresie terifiată.
‎În acel moment, am realizat ‎că pe durata întâmplării din pădure,
‎noi purtam microfoane.
‎Când zici că nu putea fi și mai rău,
‎se aude zgomotul unor cauciucuri. ‎Un vehicul blindat oprește lângă noi.
‎Din acel vehicul ies trei membri înarmați
‎ai poliției militare ucrainene.
‎Evaluează locul, observă fața palidă ‎a tatălui meu,
‎văd pancartele ‎pe care le-am ignorat complet și văd locul
‎celui de-al doilea ‎cel mai teribil dezastru nuclear.
‎Nu arată foarte încântați.
‎În acel moment, a trebuit să gândesc rapid ‎și să intervin:
‎„Domnilor, înainte să spuneți ceva, ‎vreau să subliniez faptul
‎că am citit toate pancartele de aici ‎și nu scria pe niciuna
‎că nu putem intra în pădure ‎dacă avem diaree activă.”
‎Wembley, ai fost absolut uimitor!
‎Mulțumesc! Eu am fost Jack Whitehall, ‎noapte bună!
‎CERNOBÎL 2018
‎Nu știu de ce rânjiți cu toții așa.
‎Am ajuns într-un spital din Cernobîl.
‎Parcă aș fi dat cu sos pentru Crăciun.
‎DOUĂ ORE MAI TÂRZIU
‎De ce s-au aliniat? ‎Nu ești Prințul Charles.
‎Vreau să vă mulțumesc din suflet ‎că ați avut grijă de mine atât de bine.
‎Mereu îmi voi aminti cu drag ‎de acest spital
‎și de voi trei având grijă de mine.
‎Subtitrarea: Iulian Țarălungă