Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Titta.
-Jack! -Jack!
-Jack, kan du skriva på här? -Jack...
RÖKNING FÖRBJUDEN
KOLLEKT
STRÖMFÖRSÖRJNING
Mina damer och herrar,
få höra er väsnas för och välkomna ut på scenen,
mr Jack Whitehall!
Hej, Wembley!
Wow, det blir inte mer prestigefyllt än så här.
Jag är rätt nervös. Jag ska vara helt ärlig.
Jag tenderar att sabba prestigefyllda gig.
Den gången jag gjorde bort mig mest på scenen
var när jag uppträdde på prins Charles julfest.
Det var precis så märkligt som det låter.
Det första som var märkligt med det här giget
var att Charles och Camilla satt på första parkett,
i högryggade stolar.
Jag tänkte: "Ni vet väl att det här är verkliga livet, inte Game of Thrones?"
Och: "Sitt inte längst fram."
Den främsta raden är komikerns "Du slipper ut ur fängelse"-kort.
Om skämten inte går hem vänder man sig till första raden
och frågar vad folk jobbar med.
Jag kan inte fråga prins Charles vad han jobbar med.
Han är världens mest kända arbetslösa man.
"Vad jobbar du med?" "Sitter bara och väntar på att min förälder ska dö."
"Jag med."
Så jag kan inte dra "vad jobbar du med?"-skämtet
för denna rad ett lever på socialbidrag.
Roligt att ni skrattade åt det,
för den kvällen gick inte det skämtet hem.
Meghan var den enda som skrattade, vilket, om något, gjorde det hela värre.
Det andra som var märkligt var att de inte gav mig nån mikrofon,
vilket är det enda jag behöver som komiker.
Det här är det enda som ger mig status över dig.
Utan den här är jag bara den där galna typen som skriker ute på stan!
Med den här: "Hej, jag är här för att prata med dig om politik."
Utan den: "Jag är här för att prata med dig om Jesus!"
Så, ingen mikrofon. De sitter på första parkett.
Fyrtiofem minuter skulle jag hålla på.
Fyrtiofem minuter skulle jag svansa runt framför kungafamiljen
som nån jävla narr.
Men den sista skymfen kom efter giget.
Som komiker vet man när showen har gått dåligt.
Ingen behöver tala om det för dig.
Man vill i synnerhet inte göras till åtlöje av Englands framtida kung.
Jag blev presenterad för prins Charles.
Vet ni vad det första han sa till mig var?
"Jag tror att vi anlitar en magiker nästa år."
Fräcka jävel!
Det är okej. De fick kontakta mina vänner från Magic Mike.
Camilla älskade dem.
Känn din publik. Det var kvällens läropeng.
Det är viktigt som komiker. Det är svårt när man reser runt.
Jag har bott i Amerika ett tag. Har vi några amerikaner här?
Okej...
Ja, de är sannerligen amerikaner.
Snälla, skjut inte.
Nej... Applådera hur mycket ni vill. Sir...
De får applådera om de vill. Försöker fortfarande lyckas i Amerika.
Aldrig att den där kommentaren kommer med i specialen.
Över min döda kropp.
Bara ett talesätt.
Jag älskar Amerika. Det är en fantastisk plats.
Vet ni vad jag har insett?
Amerikaner, ni gör allt som vi gör,
men ni gör det större,
och ni gör det bättre.
Vi har korkade människor här...
Men era korkade människor är nåt i världsklass.
Jag säger inte: "Alla amerikaner är korkade."
Nej, Amerika hyser också de smartaste människorna på planeten.
Det jag säger är att när Amerika gör nåt korkat
gör ni det med besked.
Vår byfåne står i en park och skriker på molnen.
Er är president.
Världen blir alltmer korkad. Det är bara att kolla på skyltarna.
Jag ska ge er ett exempel. Jag var i Tucson, Arizona.
Jag gick ner till frukosten på mitt hotell,
och det fanns en skylt på hotellets brödrost som löd:
"Var snäll och bred smör på brödet...
...efter användning."
Om du inte vet att man ska bre smör på brödet
efter att man har rostat det,
borde du inte ens få gå i närheten av en brödrost.
Om du inte ska ha den med dig i badet, förstås.
Men i rättvisans namn så satt ju skylten på den värsta uppfinningen
som mänskligheten någonsin har skapat.
Mina damer och herrar, jag ger er hotell...
...rosten med löpande band.
Ingen av er här ikväll
har någonsin fått till stånd ett stycke lyckat rostat bröd
med en hotellrost med löpande band.
Denna obegripliga skitapparat.
Och praktiskt nog utrustad med ett litet fönster,
så att du kan bevittna hur ditt elände utspelar sig i slow motion.
Första gången igenom.
Fortfarande bröd.
Andra gången igenom.
Knappt varmt.
Tredje gången igenom.
Förkolnat!
Det finns ingen korrekt inställning.
Det är som att försöka få en rödtott att sola - det är omöjligt.
Det finns alltid en milslång kö, för att du fastnat bakom en gammal man
som tyckte att det var en bra idé att stoppa i en bagel.
En bagel? Är du helt jävla galen, farfar?
Om du ville få en bagel rostad i maskinen lagom till frukosten,
borde du ha stoppat in den för en vecka sen.
När det väl är rostat är du rökt.
Sen är det som om de tänkte: "Hur kan vi göra maskinen ännu sämre?
Jag vet, vi låter din äckliga brödbit levereras på
en liten bricka under den, som vi vinklar något,
så att din äckliga brödbit skickas flygande rakt ner på golvet."
Man ser folk som väntar på att den ska komma farandes, som utespelare i cricket.
"Åh, den här blir svårfångad."
"Hur så?"
"Jag är en av de där psykopaterna som gillar att smöra brödet på förhand."
Det var inte ens den värsta skylten jag såg.
Den värsta skylten såg jag på samma hotell, men vid poolen.
Jag gick ner till hotellpoolen för att ta ett uppfriskande dopp.
Där såg jag en skylt
som, mina damer och herrar, fick mig att stanna upp
och frysa till is.
Det stod så här...
"Var snäll och avstå från att simma i hotellpoolen
om du lider av aktiv...
...diarré."
Tack så mycket för att ni fick mig att undvika den här poolen,
och alla framtida pooler, för evigt.
För en sån där skylt existerar
bara för att nån inte avstod.
Hur kan vi behöva en skylt för att påminna oss om det?
Missförstå mig inte, jag gillar att simma.
Men om jag är mitt uppe i en attack
av aktiv diarré,
så finns det vissa aktiviteter
som jag låter bli att delta i.
Simning,
att hoppa på en trampolin,
ridning, fallskärmshoppning, antagligen även tandem-fallskärmshoppning.
Jag är den sortens person som lever mitt liv styrd av rädslan
att jag en dag ska skita på mig offentligt.
Varje gång jag sitter i en bil
och inte inser att sätesvärmaren är på,
tänker jag: "Fan, nu har det hänt."
Och vad i hela friden betyder ens den frasen?
Aktiv diarré? Till skillnad från?
Inaktiv diarré?
"Ja, diarré har gått i arv i familjen i generationer.
Min farfars far reste till Indien, drabbades av turistmage,
men eftersom han som tur ådrog sig den inaktiva sorten,
har ingen av oss skitit på oss."
Jag kan bara anta att aktiv diarré
betyder att den bokstavligen är på väg ut ur ditt rövhål.
Om så är fallet, och du av nån anledning
har bestämt dig för att den bästa räddningen
är den överfulla hotellpoolen,
tror jag inte att du är den typen som bryr dig om skyltar.
"Vad är det här? 'Förbjudet att springa, dyka...' Det står inget om att skita.
Då släpper vi bomben."
Det är den världen vi lever i nu.
Vi måste bry oss om allas känslor, allas toleranser,
allas intoleranser,
allas krav vad gäller kosten.
Jag ska berätta var det gått för långt, och jag måste vara den som säger det här.
För Guds skull...
Vi har tillräckligt...
...med mjölk nu.
Sluta mjölka en massa skit!
Jag gick för att köpa kaffe.
Nära mitt hem, i London, i en väldigt ruffig del av London:
Notting Hill.
Jag gick in där. Jag har väldigt enkel kaffesmak.
Det borde ha varit en mycket enkel transaktion.
Tänk om.
Jag gick in där och sa: "Hej, en kaffe med mjölk, tack."
"Okej, sir, vilken sorts mjölk vill du ha i ditt kaffe?
Vi har kokosmjölk, mandelmjölk,
en hasselnötsmjölk, en cashewnötsmjölk,
en makadamianötsmjölk, havremjölk, rismjölk, hampamjölk,
sojamjölk. Mjölk från bönor, baljväxter, nötter, spannmål, havre, lin,
löv, frön eller träd."
"Jag vill ha mjölk från en bröstvårta.
Struntar i vilken typ av bröstvårta, helst en ko, men jag är inte så kinkig.
Jag tar mjölk från den bröstvårta som bjuds."
Hon såg på mig som om jag hade begärt att få mjölk från hennes.
Som om jag var sjuk i huvudet. Det är inte jag som är sjuk.
Det är du som står där med dina små vänner
och mjölkar en massa jävla nötter. Ni är sjuka - inte jag.
Jag tvivlar inte för en sekund på att laktosintolerans
är ett allvarligt problem för mänskligheten.
Men kom ihåg - vi saknar ett botemedel mot cancer,
och det finns tolv mjölksubstitut på marknaden,
vilket är elva fler än vi behöver, om ni frågar mig.
Vi har ju roligt här.
Min special ska inte vara nåt TED Talk.
Men nu är det dags för en del rätt sofistikerad vetenskap.
Mjölk måste komma från en tutte.
Sist jag kollade var mandeln rätt plattbröstad.
Du dricker nötjuice.
Kära nån.
Jag är rädd att det här är något av ett Londonproblem.
Under den här turnén...
Jag tar upp det här, för jag var i nordöstra England
och gjorde en show där, och vi bodde på ett litet hotell
mitt ute på vischan. Det var fantastiskt, och där fanns en något äldre gentleman
som serverade hotellfrukosten.
Min turnémanager Johnny frågade honom om mjölksituationen.
Han fick det bästa svaret jag nånsin har hört.
Han bara: "Ursäkta, vilka är mjölkalternativen?"
Snubben sa: "Varm...
...eller kall."
Var är mjölkdrickarna? Vilka av er dricker mjölk?
Ni inser väl att vi är 2020 års rökare?
Allvarligt. Se bara hur vi långsamt blir utfrysta ur samhället.
Vi får egna områden där vi kan dricka vår snuskiga tuttmjölk.
Mjölken förses snart med varningar, som cigaretter.
Man går in i affären och plockar upp en mjölkkartong
med ett klistermärke på sidan: "Varning,
kan orsaka friska ben och tänder."
Och du skulle bara våga, år 2020, dricka din äckliga tuttmjölk...
...genom ett sugrör av plast.
Nej, du kunde lika gärna sörpla i dig den direkt genom djävulens pitt.
Fick den föreläsningen nyligen av en vän till mig,
en vän till mig som är den klassiska miljöhycklaren.
Jag vet inte om ni har stött på henne.
Hon bara: "Ja, jag har min återvinningsbara kaffekopp
och min återvinningsbara vattenflaska, förstås i min miljövänliga handelsväska."
Du körde hit i en jävla Hummer.
Hon tjatar på mig om sugrör. Hon säger:
"Jack, man får inte använda plastsugrör längre.
Tänk på miljön. Tänk på de vilda djuren.
Använd återvinningsbara sugrör." Jag:
"Okej, jag fattar." Jag fixade ett återvinningsbart sugrör.
Det är gjort av elfenben. Det funkar jävligt bra.
Jag drar mitt strå till stacken. Jag har slutat med kaffekoppar.
Jag tar mitt sköldpaddsskal till Starbucks. "Fyll det till brädden."
Och jag har börjat återanvända kondomer, så…
Han där vet vad jag snackar om.
Bara att skölja ur nötjuicen och hänga upp den på tork.
En påse för livet.
Man måste dra sitt strå till stacken nu.
Jag testade den veganska Impossible Burgern häromdan.
Helt otrolig. Men det finns en hake.
Smakar precis som en vanlig hamburgare, men...
...kostar lika mycket som två hamburgare.
Och är skuldfri.
Man kan fylla den med vad som helst. Jag valde bacon och gåslever.
Det är självklart svaret. Vi borde alla bli veganer.
Min rumskompis, Hugo, gjorde nyligen...
Ja, Hugo... "Jag är bara en vanlig kille." Nej.
"Hugester" - han är jättehärlig. Han bor i den östra flygeln och...
Han är vegan, men grejen är den att han inte ville kalla sig vegan,
för han var rädd att några av hans vänner skulle reta honom. Så...
Istället för att kalla sig vegan,
valde Hugo att identifiera sig som...
Stålsätt er, för det är en panggrej...
...växtpositiv.
Snyggt jobbat, Hugo.
Där fick du till det, va?
Det är nu bokstavligen vartannat ord som kommer ur hans mun.
Han säger: "Skämta hur mycket du vill
om att jag är växtpositiv.
Jag kommer att leva tio år längre än du."
"Inte om du fortsätter kalla dig själv växtpositiv när jag är i närheten.
Då kommer jag att kväva dig i sömnen.
Jag behöver inte ens kväva dig. Du är vegan.
Du orkar inte lyfta bort kudden om jag placerar den över ditt ansikte."
"Du kväver mig."
"Nej, jag gör dig bara syrenegativ."
Det är ingen vits att gråta över spilld nötjuice.
Var är veganerna? Har vi några veganer på plats?
Okej, en hel armé. Åh, kära nån.
Snart börjar de kasta tofu på mig.
Förlåt. Jag menar det. Jag har fredliga avsikter.
Inga köttsliga lustar.
Jag driver bara lite med veganer.
Och det är, ursäkta ordvitsen, lågt hängande frukt.
För man kan inte förneka att ert livsval
är 100 % bättre för er, bättre för världen.
Jag vet också varför människor rackar ner på veganer.
Det är en grundläggande mänsklig instinkt. Som människor
står vi inte ut med att andra har någon typ
av självkontroll.
Och ni gör er alla skyldiga till det.
Det spelar ingen roll vad den självkontrollen är:
Nån som har blivit vegan, någon som har slutat dricka,
nån som springer maraton, nån som har börjat cykla till jobbet.
Din mun säger: "Åh, vad duktigt."
Och ditt huvud säger:
"Fitta."
För vi vill inte att folk ska #LevaSåBraSomMöjligt.
Vi vill att de ska #LevaLiteSämreÄnOss.
Så vi kan må lite bättre i vår patetiska existens.
Det är därför folk blir så stressade på Greta Thunberg.
Snacka om att leva så bra som möjligt. Hon får hela världen att skämmas.
Den tösen är en boss. Hon är ett barn... Ja!
Hon är ett barn och hon har startat en global klimatrevolution.
När jag var barn kunde jag inte ens hålla liv i min Tamagotchi.
Hon är där med FN och säger:
"Vi måste rädda planeten genom radikala handlingar."
Jag: "Mamma, den gör ett lustigt ljud och ber mig mata den.
Vad gör jag?"
"Skicka den till internatskola."
Vi har ingen ursäkt längre. Det har aldrig varit enklare
att vara en bättre världsmedborgare.
Jag var i affären nyligen.
Inte Waitrose eller Whole Foods, innan ni börjar döma mig.
Ledsen att göra er besvikna. Inga Waitrose-skämt.
Jag blev tillsagd att slopa dem. Det är sant.
Efter förra turnén tog min manager mig åt sidan och sa:
"Jack, dina referenspunkter är lite svåra att relatera till.
Om du nånsin vill bli en komiker, som är en man av folket,
skippa Waitrose-skämten." Okej, förstått.
För jag är en normal kille.
Så häromdagen var jag i affären, min favorit,
"Lie-dl".
Eller när jag är i staterna - "Walmar".
Jag såg en skylt i mataffären om "veganuari".
Det är en bra idé, att avstå från kött i en månad.
Alla är med på det.
Men varför januari?
Å allas vägnar, måste jag bara säga:
Jävlas inte mer med januari.
Vi har redan nyktra januari. Och nu kommer veganuari.
Hallå! Januari är redan årets jävligaste månad.
Det är inte månaden för att ge upp laster.
Om nåt, så är det då man borde hitta nya.
"Jack, avstår du från sprit och kött i januari?"
"Nej, men jag tänker börja med heroin."
Ja, månaden går på ett huj och du blir av med alla julkilon.
Vem är med mig? 2021 - heroinari.
Man måste vara mer etisk
för köttätarna kan också vara mer etiska nu.
Man kan ställa rätt frågor. Man måste välja sina tillfällen.
Jag är en normal kille, så jag bjöd ut en tjej på dejt häromdan till "Nan-doss".
Hon började ställa frågor om kycklingen.
Det finns en tid och en plats för att ställa frågor om kycklingen.
Det gör man inte på Nando's.
Den stackars killen hade inte en jävla aning.
Hon frågade honom var kycklingen kom ifrån. "Kylen", svarade han.
Det är grejen. Man måste vara medveten om maten som äts
av maten vi äter.
Jag läste i en artikel häromdan
att man inte längre får mata ankor i parken med bröd.
Vet ni varför?
För det gör dem uppsvällda.
De är ankor.
Deras jobb...
...är att flyta.
Vad spelar det för roll om de är uppsvällda? Det är ju för fan en fördel.
De räknade upp olika alternativ.
Man kan mata dem majs, man kan mata dem ärtor,
man kan mata dem med vindruvor.
Vindruvor?
Besöker jag ankan på sjukhuset, eller?
Kan ni föreställa er hur idiotisk
jag skulle se ut om jag gick till min lokala park,
där alla andra kastar i mögligt bröd,
med en korg med vindruvor?
"Ni må vara ankor, men idag får ni dinera som svanar.
Ät inte för mycket, annars orkar ni inte med ostbrickan.
Här ska ni få.
Lie-dls bästa lettiska Camembert. Kom, njut."
Glutenfria ankor.
Vad kommer sen?
Ankor på ketogen diet.
Alla dessa dieter - man hänger inte med. Det kommer nya varje vecka.
Juicedieter, folk som fastar.
De som fastar är de konstigaste. Det är som en kult.
5:2-dieten.
"I fem dagar äter jag vad jag vill.
I två dagar fastar jag.
Och sju dagar i veckan berättar jag om det för alla."
De vill så desperat berätta för dig hur hälsosamt det är att fasta.
"Jag har ögon i huvudet, jag ser vad som finns framför mig."
De ser utmärglade och fysiskt svaga ut.
Som krigsfångar. "Jag är hemskt ledsen, men jag kan inte äta det där kexet.
Jag fastar för tillfället.
Det är helt fantastiskt, du måste prova nån gång.
Jag har inte producerat någon saliv på tre dagar."
"Vad har du blivit av med?" "12 kilo och min syn.
Jag har aldrig mått så här bra."
Herregud.
Mycket av det här materialet kommer nog att hemsöka mig.
Om sex månader är jag säkert en fullfjädrad vegan.
Som dricker falafelmjölk.
Jag är bara avundsjuk på människor som lever det liv jag vill leva.
Det gäller precis allt. Ta bara kärlekslivet.
Nu när mitt kärleksliv är rena kaoset
kan jag inte umgås med lyckliga par.
Jubla om du lever i ett lyckligt förhållande.
Kompis, du kan inte tvinga upp din flickväns hand
när jag ställer den frågan. Vilken jäkla grottmänniska.
"Hon lycklig."
Jubla om du lever i ett olyckligt förhållande.
Vi kan umgås.
Jag älskar att se dessa olyckliga par.
Jag såg ett sånt häromdan. Jag satt på ett plan,
och ett gift par kom ombord.
Jag vet faktiskt inte om de var gifta eller inte,
men de var över 60. Då är man man och hustru - oavsett.
Det finns inget vidrigare än folk över 60
som kallar sig "pojkvän och flickvän".
Ni går inte på lågstadiet.
Jag vet att det är åldersrasism, men tyvärr är det sant.
Jag träffade en man häromdan. Han var gammal.
Riktigt gammal.
Du kunde ha överlistat hans Face ID
genom att visa en av dina testiklar.
Han måste ha varit närmare 80.
Han presenterade mig för kvinnan som han var med: "Det här är min flickvän."
Det är din närmast anhöriga.
Paret går ombord. Maken sätter sig, han somnar omedelbart
och börjar snarka högt.
Hustrun ser på honom
och avskyr honom innerligt.
Han såg ut att kvävas i sömnen.
Han bara...
Jag råkade fånga hennes blick. Och den sa:
"Dör han så dör han."
Han har sin bricka nedfälld. Hon har skrivit: "Återuppliva inte."
Under hela resan snarkar han högt. När det blev dags att landa
sa till och med den skrikande bebisen: "Den här killen är en skitstövel."
Men eftersom hans ryggstöd var något nedfällt,
var flygvärdinnan tvungen att komma över
och fälla upp det inför landningen, för annars, som alla vet,
uppslukas ju planet av eld.
Då väckte hon honom av misstag, och han var allt annat än nöjd.
Han fräste åt henne: "Herregud,
är det verkligen värt det att luta sig över mig och väcka mig
för fem centimeters skull?"
Och hans fru sa: "Det brukar det inte vara."
Folk gjorde high-five. Piloten hade ett meddelande.
"Till damen på rad 33 - härligt, tjejen!"
Alla älskade det.
Förutom jag. Jag satt där och tänkte:
"Det här är sista gången jag sitter bakom mina föräldrar på ett plan."
Kul att det roade er.
Vet ni vem som inte var road första gången han hörde det?
Michael Whitehall.
Herregud. Första gången han hörde det där skämtet
reagerade han som han brukar, med besked.
Efter uppträdandet väntade han på mig i baren
som en förbannad vampyr.
Han sa: "Jag gillade inte ditt nya flygplansskämt."
Jag sa: "Pappa, det var ju uppenbarligen inte ni, det var bara ett skämt."
Han sa: "Rad 33... Jag vill inte att folk ska tro att vi flyger ekonomiklass."
Han har blivit ännu värre nu när han är något av en kändis.
Jag säger inte att han har blivit styv i korken, men häromdan
fyllde pappa i ett medicinskt frågeformulär och under "yrke",
skrev han: "nationalskatt."
Det är ju bara tillfälligt.
Förr eller senare kommer han säga eller twittra nåt ödesdigert.
Vi var med i BBC:s släktforskningsprogram: Who Do You Think You Are?
Svaret visade sig vara: "ett rövhål".
Ja, det visade sig att vi har haft många såna i släkten.
Ena sidan av familjen kommer från Birmingham. Jag tänkte:
"Härligt. Jag är säkert släkt med en äkta gangster." Nej, ett sexmonster.
En av mina förfäder var en svindlare som ådrog sig syfilis
och smittade sin fru, varpå båda dog på ett mentalsjukhus.
Och han var en av de bättre.
En annan fick gamle Kåtbocken McSyfilis
att framstå som Moder Teresa.
Andra sidan av familjen härstammar från Wales, och jag är tydligen släkt
med en framstående walesisk parlaments- ledamot som introducerade djurhetsning,
kväste en revolt bland walesiska arbetare som kämpade för rösträtt
och lät gripa och avrätta Wales William Wallace för förräderi.
Allt det här fick jag reda på. Jag var upprörd.
Jag var berörd och störd.
Jag vände mig om och såg på min pappa. Inte ett skit.
"Pappa, du måste se mer upprörd ut.
De filmar oss hela tiden. Du kan väl åtminstone låtsas vara ledsen?"
Han sa: "Jag är ledsen. Det är djupt deprimerande.
Jag hade ingen aning om att vi var walesare."
Jag förstår att ens uppfattning om föräldrarna förändras med tiden.
Som barn tittar man på sin mamma och pappa och tänker:
"Ni är de pinsammaste typerna jag nånsin har sett."
Sen blir man lite äldre, lite klokare, och man blir själv vuxen.
Och småningom börjar man tänka: "Vet ni vad?
De här två är nog faktiskt helt okej."
Sedan går de i pension och man umgås mer med dem:
"Nej, jag hade rätt från första början.
Ni är helt jävla störda."
I min familj har min syster det definitivt värre.
Förra året förlovade min syster sig.
Det borde ha varit en fin stund för vår familj.
Och det var det i en halv sekund.
Ända tills hon meddelade att hon inte tänkte gifta sig i kyrkan.
Kära nån.
Man kunde ha trott att hon sagt till honom att hon röstar på de gröna.
Det gick inget vidare.
Han sa: "Vad menar du med att du inte vill gifta dig i en kyrka, Molly?
Om jag betalar för det här bröllopet, så ska det inte stå i nån jävla lada.
Om jag betalar för det här bröllopet ska det stå i ett gudshus."
Hans min när han får veta att vi har bokat en moské.
Nu vilar pressen på mig, förstås.
Att gifta sig. Pressen att skaffa barn.
De frågar mig: "När ska du ge oss ett barnbarn?"
"Jag försöker få stopp
på den här blodslinjen av syfilitiska massmördare."
Men jag gick nyligen igenom mitt första riktiga uppbrott.
Vi skiljdes åt som vänner. Folk säger att det är bra.
Jag är här för att säga att det är det fan inte.
Mycket bättre att hata personen.
Jag säger det som person. Jag säger det också som underhållare.
Den enda fördelen med att uppleva tragedier som underhållare
är att det kan inspirera till stordåd.
Ingen har skrivit fantastisk musik om ett härligt uppbrott
där alla uppförde sig oklanderligt.
Jag ville att hon skulle stampa på mitt hjärta
och slänga ut mina kläder genom fönstret. Jag ville bli Adele:ad, ni vet?
Istället bjöd min före detta flickvän ut min mamma på te
för att hjälpa henne ta sig igenom uppbrottet.
Ja, fan ta dig och din vänlighet och generositet.
Jag vill ha "rolling in the deep".
Istället står jag i den grunda änden och skämtar om diarré.
Sen hade vi en konstig situation där jag och mitt ex var bara vänner.
Vi bodde i samma lägenhet i några månader. Det var konstigt.
Vi försökte anpassa oss till vårt nya liv som vänner.
Vill ni veta vad det mest tragiska var?
Vi stod i köket tillsammans, och för första gången på sex år,
pruttade hon inför mig.
Och inga ord utbyttes.
Jag gick ut ur rummet, gick upp,
låste in mig i badrummet
och grät en skvätt, för då visste jag att det var över.
Med en vindpust krossade hon mitt hjärta.
En del av mitt nya material är rätt dystert.
Men allvarligt.
Hon pruttade inför mig.
Hon försökte göra sig mindre attraktiv för mig.
Hon försökte bokstavligen prutta ner sig från piedestalen.
Men det fungerade inte. Jag är en man. Det fick mig bara att älska henne mer.
Jag gjorde också ett försök.
Jag sa: "Finns det nåt jag kan göra
för att göra mig mindre attraktiv för dig?"
Hon sa: "Nej, jag är redan övertygad."
Så nu måste jag börja anstränga mig igen.
Jag måste anstränga mig i sovrummet. Det gillar jag inte.
Jag är väldigt konservativ i sovrummet.
Med mig händer inget spännande mellan lakanen.
Jag brukar säga att sex med mig är som att komma sent till bion
och försöka hitta sin plats.
Mycket kaos, lite hyschande, en paus,
och sen en viskning i mörkret:
"Ursäkta."
Tråkigt nog aldrig det ljudet.
Jag är helt enkelt inte utrustad för sånt här.
Jag är inte känslomässigt utrustad för ett uppbrott,
för jag är en produkt av det brittiska skolsystemet.
Om ett förhållande gick i kras på internatskolan,
uppmuntrades man inte att prata om det.
Främst för att många lärare kunde ha blivit av med sina jobb.
Det närmaste jag kommit en relation sen dess har varit med Alexa.
Härliga Alexa. Lagrar och registrerar allt du säger,
så att hon kan använda det i framtiden.
Precis som en riktig flickvän.
Så nu lever jag ungkarlsliv. Woohoo, ungkarlsliv!
Frukost till middag. Ja, för fan.
Samma kalsonger i en vecka. Var det nån som beställde en legend?
Är det bara köksvasken, eller numera även toaletten på nedervåningen?
Gick jag för långt? Jag älskar att säga det på scen varje kväll
och titta ut över publiken, för alltid
ser jag minst fyra-fem killar som skrattar,
som sen vänder sig till sina damer och säger: "Vad snackar han om?"
Var det att nå botten, eller var det att gå till köket och inse
att den enda maten som fanns i huset var nödfallssnabbnudlarna,
bara för att upptäcka att hon tagit vattenkokaren?
"Du får väl bli fylld direkt från varmvattenkranen, då."
Jag är inte stolt över mig själv.
Satt på soffan i en filt med ärmar,
och knastrade mig igenom en al dente Bombay Bad Boy,
i hopp om att det skulle ge mig den näring jag behöver för att återgå till jobbet:
Nämligen att ta reda på om det är möjligt att runka sig medvetslös.
"Säg mitt namn, Alexa."
"Jack Whitehall."
"Ja!
Vem är pappsen?"
"Söker efter Michael Whitehall."
"Nej! Gör inte det!"
Man kan gott säga att det spårade ur där ett tag.
Det hela kulminerade när jag åkte till Tyskland en helg.
Rätt sorgligt, faktiskt.
Ifjol åkte vi till Berlin för att ta farväl av en vän till mig
som vi miste i juni... Juni, juli?
Det var ett sommarbröllop, jag minns inte exakt.
Det stämmer. Efter uppbrottets självömkansfas
kommer supa-skallen-i-bitar-fasen.
Var går man bättre igenom den än omringad av alla sina lyckligt gifta vänner?
#LeverEttJävligareLiv.
Jag har vakat i tre dygn på den här svensexan
och är på flygplatsen i Berlin, på väg hem.
Jag står i kö till säkerhetskontrollen
och stoppar handen i fickan för att ta fram mitt pass,
men istället plockar jag fram en ensam cannabiskaramell.
Åh, kära nån. Jag letar efter någonstans att slänga den,
men det finns inget i närheten.
För ett kort ögonblick... Jag övervägde det...
Framför mig stod ett barn med en öppen ryggsäck.
Jag lät bli, för jag är inget monster.
Och jag kunde inte distrahera hans mamma.
Jag tänkte, motvilligt: "Jag måste käka upp den."
Så jag sväljer den.
Jag är något av en nybörjare när det gäller ätbar marijuana.
De är otroligt starka.
Effekten satte in, och det med besked.
När jag väl hamnade längst fram i kön
var jag så hög att jag kunde ha flugit hem utan flygplan.
Jag visste att jag var illa ute när de ställde mig i kroppsskannern,
med benen och armarna så här.
Jag tänkte: "Varför skannar den inte dig?
Det är för att den vet att du har droger i magen,
din stygga pojke."
Sen insåg jag att skälet till att den inte skannade
var att jag stod med benen och armarna så här
i en vanlig metalldetektor.
Bakom mig hörde jag en tysk röst som ropade:
"Das ist verboten!"
Jag var rätt säker på att det inte var tyska för:
"Ha en trevlig dag. Loungen är där borta."
Jag vänder mig om och tjänstemannen pekar väldigt aggressivt
mot mitt mellangärde och ropar nåt på tyska.
Senare förstod jag att han pekade på mitt bälte.
Han ville att jag skulle ta av mig bältet. Tyvärr var jag så hög
att jag inte ens insåg att jag bar bälte.
Av nån anledning, i det ögonblicket, trodde jag att han pekade...
...på mina byxor och att han ville att jag skulle ta av dem.
Jag tänkte: "Wow, vad noggranna de tyska säkerhetskontrollanterna är."
Men jag gick på en katolsk internatskola.
Om en auktoritär person säger åt dig att dra ner byxorna,
så drar du fan ner dem.
Så där mitt på Berlins flygplats
började jag långsamt dra ner mina byxor.
Det gillade han inte det minsta.
Om nåt så blev han ännu argare.
Han börjar skrika mer. "Oben!"
Jag googlade. Det är det tyska ordet för "upp", som i:
"Dra upp byxorna." Jag kan inte tyska.
Jag trodde att han ropade: "Öppna!" Jag bara:
"Det här har eskalerat."
Det mest oroande med den här historien är hur medgörlig jag var.
Jag trodde i det ögonblicket att en säkerhetskontrollant
ville utföra en rektalundersökning på mig där inför alla på flygplatsen,
och protesterade inte det minsta.
Han behövde bara skrika "öppna" en gång,
och jag antog genast positionen och förberedde mig för inträde.
"Om du säger det så, Fritz.
Stoppa in ett lillfinger först, är du snäll.
Kalla mig gammaldags, men jag vill bli uppvaktad."
Det är därför jag behöver en flickvän.
Som kan hålla mig i schack.
Jag är inte bra på att vara singel.
Det är ju meningen att man ska ha en massa engångsligg.
Jag är rädd för sånt. Vet ni varför?
Jag är rädd för att få nåt.
Min vän hade ett engångsligg.
Han fick det där man inte kan bli av med.
Ungar.
Såg du faktiskt på din dotter när jag levererade poängen?
Det var brutalt. "Det är du, det. Min lilla könssjukdom."
Hon är vad? Din fru? Åh, herregud.
Herregud, förlåt mig.
Det är lugnt.
Det är ju inte så att vi filmar det här. Det kommer inte att visas nånstans.
Snyggt jobbat. Jag...
Michael Whitehall skulle vara stolt.
Under resten av showen tittar jag på er. Jag kan inte ens se på dem.
Den här killen kommer att... Sluta vinka åt mig.
Det gör inte saken bättre. Jag känner mig redan totalt förödmjukad.
Tack så mycket, komedigudar.
Men vi måste gå vidare.
Poängen är att jag inte är redo att få barn. Jag skulle bli en hemsk förälder.
Herregud. Nyligen såg jag en skylt.
Jag kom körandes och fick syn på en skylt vid vägkanten.
"Kör som om dina barn bodde här."
Jag körde i 130 när jag krockade med det där trädet.
Har nån av er varit med om följande?
Jag drabbade samman med en unge i skidbacken.
Nån där borta skrattar, som om de känner igen sig. Inte bra.
Du bar säkert inte heller nån skuld. Det var så orättvist.
Den här lilla skitungen kom farandes rakt framför mig
när jag stod i kön till buffén. Det var en ren reflex.
Men vissa föräldrar gör inte livet lätt för sina barn.
Jag träffade en kvinna häromdagen vars barn hette...
...Isis.
Jag vet.
Hon sa: "Det är det grekiska ordet för naturens gudinna."
Jag sa: "Det är resten av världens ord för: 'pang-pang, kaboom.'"
Tänk ut ett annat namn, raring, för det där har redan kapats.
Fel ord.
Det här var inte information hon delade med gruppen.
Det här var information hon bara nämnde i förbifarten,
som om det var helt normalt.
Jag hade aldrig nånsin träffat kvinnan.
Ni kan föreställa er hur bekymrad jag var.
Vi satt där på puben och njöt av våra drinkar
när den här främlingen plötsligt ställde sig upp och sa:
"Jag borde nog bege mig, jag ska upp tidigt imorgon
för att hjälpa Isis med ett projekt."
"Ursäkta, men vad fan sa du?"
"Typiskt Isis att tillkännage det klockan fem.
Så är det jag som måste gå till affären och köpa allt jävla material.
Sen måste jag packa ryggsäcken, köra till busshållplatsen.
Jag kan lika gärna ta det till skolan själv."
"Nu hoppar vi på henne!"
Sen insåg jag att hon pratade om sitt barn.
Jag bara: "Du kan inte kalla ditt barn Isis."
Hon sa: "Jag kallade henne Isis före terroristorganisationen."
Jag: "Det hoppas jag verkligen."
Men tyvärr blir vissa namn tabu.
Det är därför man inte godkänner så många Adolf på Tinder.
Men om vi ska vara rättvisa mot Hitler... Vilken hemsk mening…
...att inleda ett skämt med.
Om vi ska vara rättvisa mot Hitler... Säg det inte.
Jag har alltid velat ha en slogan, men kanske inte den.
I Hitlers försvar... Nej, ännu värre!
Värre.
Hakkors, dem vill jag prata om.
Okej? Hakkors.
Ett perfekt exempel på beslagtagande.
Har ni nånsin stött på de här typerna som försöker intala dig:
"Du kanske inte visste det, men hakkorset är faktiskt
en buddhistisk symbol"?
"Ja... Inte nu längre."
"Nej, det symboliserar Buddhas fotspår."
"Vet du vad? Nästa gång du går in på en bar och ser en kille
med rakat huvud och ett hakkors tatuerat på halsen,
gå fram till honom och ge honom ditt allra vänligaste 'Namaste'.
Låt oss hoppas att du blir reinkarnerad som nån som inte är en idiot."
Jag är kanske för dömande.
Den här mamman kallade ju inte sin dotter Isis för att provocera.
Tydligen var Isis en underbar liten flicka.
Och en underbar syster också. Till bröderna Hamas och Hizbollah.
Det känns som om det här skämtet lever på lånad tid.
Jag har dragit det där skämtet i flera månader nu,
och nu när jag har dragit det på turnén,
kommer andra fram till mig efteråt
och vill berätta att deras barn också heter Isis.
Och det lockar till sig en viss typ av person.
Jag stod och trängdes i en hotellobby häromdan
och en kille i tweedjacka kom fram till mig.
"Jack, min dotter heter också Isis."
"Vi är ute bland folk, kompis."
"Kom hit. Kan du spela in en video åt henne på telefonen? Kom igen.
Han gör en video för Isis."
"Håll käften!"
Jag har en till.
En besvärlig social situation som jag hamnar i dagligen.
Jag inser inte att mina AirPods inte har synkats med min mobil,
och att alla hör min musik.
Häromdan hände det allra pinsammaste. Jag var på gymmet.
När jag går på gymmet är jag som The Rock.
Vill man vara fin får man lida pin.
Jag hittar en motionscykel i ena hörnet
och sätter mig på den. Tar på mig luvan, stoppar mina AirPods i öronen,
och sätter på nåt avkopplande. Vi snackar ljudbok,
vi snackar klassisk musik, vi snackar filmmusik.
Jag sätter lutningen på 0,5 och sen trampar jag på
som nån ur Barnmorskan i East End.
Men den här gången stirrar alla på gymmet på mig.
Av nån anledning var min första tanke:
"De tittar nog
för att de är så imponerade."
Men så gick det upp för mig
att alla på gymmet tittade på mig
för att jag satt i hörnet på en motionscykel,
med luvan på, AirPods i öronen och spelade upp titelmelodin från filmen E.T.
Ser jag normal och fin ut igen?
Ja, en kvinna, tack så mycket.
Visslingen kom lite för sent.
Men tack.
Jag har en story kvar.
Den handlar om min pappa.
Jag vet att jag har skämtat mycket om honom,
men sanningen är den att jag älskar honom innerligt. Jag tar aldrig för givet
hur lyckligt lottad jag är som får resa runt i världen med honom.
Jag är så stolt över honom
för han lämnar verkligen sin bekvämlighetszon
för allt det vi gör.
Jag får se nya sidor av min pappa som jag aldrig trodde att jag skulle få se.
Men visst har det hänt att jag har pressat honom för långt.
Så jag vill avrunda med storyn om just ett sånt tillfälle.
Det var faktiskt väldigt traumatiskt.
Det var nåt som vi inte ville inkludera i showen,
för det slutade med att han kollapsade och togs till sjukhuset.
Men…
Tragedi plus tid är lika med komedi.
Så, här kommer det.
Det hände när vi reste till Ukraina och besökte Tjernobyl.
Har någon här varit i Tjernobyl, förresten?
Bara den där kvinnan.
Hon håller upp sin tredje hand.
Det är en skrämmande plats,
där tidernas värsta kärnkraftsolycka inträffade.
Obebodd nu, så när som på en massa herrelösa hundar,
men konstigt nog är det numera även en turistdestination.
Kul för hela familjen.
De har en presentbutik i Tjernobyl, de har en matsal i Tjernobyl.
En matsal i Tjernobyl, som ingen vid sina sinnens fulla bruk skulle äta i.
Tyvärr är min far inte vid sina sinnens fulla bruk.
Vi gick dit, det var fullt av japanska turister.
Så småningom kommer jag fram till disken.
"Vad står på menyn idag?"
"Kött... i bröd."
"Tack, frun.
Vad är det vegetariska alternativet?"
"Ta ut köttet...
...ur brödet."
Hundra gånger sa jag till pappa:
"Ät det inte." Lyssnade han? Så fan heller. Han sa:
"Jag har ätit lunch varje dag kl. 13.00 i hela mitt liv,
och idag är inget undantag. Fixa fram en vinlista."
"En vinlista? Vi är i en matsal i Tjernobyl, det finns ingen vinlista.
Även om det fanns en, är det nog inte en sån man vill gå nära."
"Önskar sir rött, vitt eller självlysande?"
"Rött, tack. Kan du rekommendera en bra årgång?"
"Allt före 1986."
Jag sa: "Pappa, beställ inte vin. Ta bara ett glas vatten."
Han sa: "Jag dricker inte vatten." "Varför?"
"För att fiskar knullar i det."
Han dricker inte vatten. Han äter det mystiska "köttet" i bröd.
Fyrtiofem minuter senare sitter vi i en skåpbil med vårt kamerateam.
Vi kör förbi undantagszonen mot Prypjat,
in i de övergivna skogarna.
Den giftigaste och mest radioaktiva platsen på jorden.
Helt plötsligt
vänder min far sig till mig och viskar i mitt öra:
"Jack, jag behöver gå på toaletten."
Jag tittar på honom och han ser riktigt risig ut.
Jag har inte sett honom så röd i ansiktet
sen jag berättade att det finns ett världsmästerskap i fotboll för damer.
"Pappa, du kan inte gå på toaletten, du gick miste om den chansen.
Nu är vi mitt ute i ödemarken."
Han tog tag i min arm, och med en röst som lät
som om han var besatt av en demon, sa han: "Stoppa bilen!"
Jag har aldrig nånsin sett min pappa delta i fysisk träning.
Han slet upp bildörren
och sprang till skogs som om han var självaste Usain Bolt.
Jag vände mig till kamerateamet och sa: "Göm er bakom bilen,
jag tar hand om det här."
Jag följer min far in i skogen, förbi skyltar med orden:
"Fara. Förbjudet område. Strålning."
I Tjernobyl får man ständigt höra att man inte får röra
eller luta sig mot någon yta på grund av risken för strålningsförgiftning.
Därför, när jag kommer in i skogen, inser jag väldigt snabbt
att min 79-årige far,
för att kunna lätta på trycket där ute i skogen,
behöver min hjälp.
Ni grimaserar, men det var jag som tvingades genomleva pärsen.
Min far drar ner byxorna i sin tredelade kostym.
Jag tar tag i båda hans händer...
...ställer mig ovanpå hans fötter,
och samtidigt börjar vi båda sakta luta oss bakåt...
...som om det vore nån slags fruktansvärd tantrisk yogaställning.
Jag kan inte titta på honom, jag måste tänka lyckliga tankar.
Jag börjar nynna på en melodi. Men så blir jag avbruten
av ljudet av hundskall. Jag öppnar ögonen. En av de här vilda, radioaktiva jyckarna
närmar sig min fars röv och tänker: "Lunchen är serverad!"
Jag försöker skrämma bort den. "Schas! Gå härifrån!"
Min pappa skriker också: "Det här är så jävla ovärdigt!"
Det var nog när busslasten med de japanska turisterna körde förbi
som jag gick in i ett fuguetillstånd.
Den här sidan av min far vill jag inte se.
Nästa sak jag minns är att jag går tillbaka mot skåpbilen
och tänker: "Jag kommer aldrig mer att kunna se pappa i ögonen."
Jag vinkar fram kamerateamet från deras gömställe.
Först kommer vår regissör, sen vår kameraman.
Den tredje personen som kom fram var Marc, vår ljudtekniker.
Även han såg traumatiserad ut.
Det var då som jag insåg att vi under hela eländet där i skogen
hade haft mikrofonerna på oss.
Sen, som om det inte kunde bli värre,
hör vi ljudet av däck som tvärnitar på grusvägen. Det var ett pansarfordon.
Ut ur pansarfordonet hoppade tre beväpnade,
ukrainska militärpoliser.
De bedömer situationen, de ser min fars askgråa ansikte,
de ser skyltarna som vi helt och hållet ignorerat,
och de ser Tjernobyls näst värsta kärnvapennedfall.
De ser inte så förtjusta ut.
Jag tänker snabbt till och ingriper:
"Mina herrar, innan ni säger nåt, låt mig bara få påpeka
att jag har läst på alla skyltar här, och på ingen av dem står det:
"Avstå från att gå in i skogen om du lider av aktiv diarré."
Ni har varit en helt fantastisk publik.
Tack så mycket. Mitt namn är Jack Whitehall - god kväll på er!
TJERNOBYL 2018 30 MINUTER EFTER NEDFALL
Vad hånler du för?
Vi befinner oss på ett sjukhus i Tjernobyl.
Jag känner mig som en kalkon.
TVÅ TIMMAR SENARE
Varför står de på rad? Du är inte prins Charles.
Jag vill tacka er alla för att ni tog så väl hand om mig.
Och jag kommer att bära med mig fina minnen från det här sjukhuset
och av er tre som tog hand om mig.
Undertexter: Isa Leppikorpi