Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Da starter jeg...
Og så begynner vi å ta opp.
John har et helt spesielt oppdrag i livet.
Han prøver å kontakte romvesener.
Jeg begynte på egen hånd. Bestefaren min hjalp meg.
Jeg bodde med besteforeldrene mine i en hytte i Nord-Michigan.
Jeg begynte å bygge elektronisk utstyr for å kontakte
hva enn som finnes der ute, bortenfor Jorda.
Det vokste til å fylle et helt soverom.
Utstyret fortsatte å vokse.
Over de neste to årene ble det flyttet inn i stua.
Det ble stadig mer omfattende.
Nesten alt jeg gjorde, var selvlært.
Jeg så for meg en idé og fullførte den visjonen,
bygde den til en fysisk ting.
Jeg ønsket alltid å utforske
og å se bortenfor vår verden.
Jeg forestilte meg fremmede verdener.
Å forestille seg at man oppnår kontakt,
øyeblikket der man deler ekstrem kunnskap og tanker
og kommunikasjon med andre arter, er hinsides
de fleste sin forestillingsevne.
Jeg plukker opp et radiosignal.
Ok.
Jeg mente at den beste sjansen for å oppnå kontakt
var å sende et signal ut i verdensrommet.
Og at det beste signalet ville være musikk.
Teknisk sett fikk vi overføringene
fra et stort tårn foran mine besteforeldres hus.
Jeg sendte musikk ut i rommet fordi det representerer et universelt språk.
Og da ikke-kommersiell musikk. Jeg tenker på
jazz, elektronisk musikk, Kraftwerk, Tangerine Dream, Harmonia,
og mange andre.
Afrikansk musikk, og østlig musikk, som var godt representert.
Reggae. Afro-beat.
Særlig likte jeg å sende ut gamelan-musikk.
Det var en vakker musikkform.
John Shepherd har viet all sin tid, penger og energi
til en personlig søken etter liv i verdensrommet.
Jeg sender kulturell eller kreativ musikk ut i rommet.
Jeg stråler den nesten en million kilometer ut i rommet.
Dobbelt så langt som til månen.
Prosjekt STRAT, Jordstasjon 1,
som sender til dere fra vakre Nordvest-Michigan.
Dette er gruppen Harmonia.
Prosjekt STRAT, jordstasjon 1, avslutter enda en sending.
Om det finnes noen romvesener der ute, så lytt innom klokken 21 i morgen
for mer kulturell musikk. Jeg er John Shepherd.
Jeg husker ikke mye av moren min.
De første årene var tøffe.
Det var ikke det beste hjemmemiljøet for et barn.
Faren min dro rett etter at jeg ble født.
Bestemor syntes synd på meg og tok seg av meg.
Jeg hadde lite kontakt med moren min.
Hun var annerledes enn meg.
Nesten... Ikke fremmed, det er ikke rett ord.
Bare annerledes.
De beste minnene mine er fra etter at besteforeldrene mine adopterte meg.
De tok seg av meg og oppdro meg.
Den kursen og retningen jeg har tatt i livet
er som å følge en øde fjellvei til en høyere topp for å se utsikten,
for å se noe folk flest ikke får se.
Det er færre folk på den veien.
Man er ganske alene om det.
Jeg satte opp hele operasjonen
i en liten hytte midt i et tynt befolket område.
Ute på bygda.
Min livsstil sammenlignet med den lokale livsstilen her
er temmelig annerledes.
Tankene mine var ute i verdensrommet,
mens kroppen min var i et lite lokalsamfunn,
i et landlig, fredelig område.
Men tankene mine var på reise gjennom kosmos.
Da jeg var rundt 12-14 år, forsto jeg at jeg var litt annerledes.
Jeg var homofil.
Å vokse opp som homofil i Michigan var vanskelig.
Det er en tøff virkelighet, og særlig på bygda.
Du finner ikke like mye forståelse. Det er ikke mye av det.
Det vanskeligste er nok ensomheten.
Du er ikke sammen med en person lenge før de finner ut at du er annerledes.
Å finne noen på samme bølgelengde som meg selv,
som jeg kan dele livet med,
er nærmest umulig.
Men jeg tror personen finnes. Det finnes noen for alle.
Med tiden tok utstyret opp mer og mer plass i huset.
Vi trengte åpenbart mer plass.
Bestemor og jeg brukte sparepengene våre for å bygge på huset.
Det var nok plass til å utvide.
Sånn at prosjektet kunne fullføres.
John Shepherd kaller prosjektet sitt STRAT.
Det er et akronym for Special Telemetry Research and Tracking.
Han kjører 60 000 volt gjennom kjelleren
for å holde i gang et signal som sendes ut i rommet.
Jeg bygde en to-etasjers høy
rom-sender, en finjustert resonator.
Den lot meg nå enda lenger ut i rommet.
Prosjekt STRAT var blitt en stor operasjon.
Jeg holdt også på med å utvikle andre kommunikasjonsinstrumenter.
FARE - HØYSPENNING
Jeg ga aldri opp å prøve å få kontakt.
Og jeg har hele tiden følt en spenning, en forventning om at noe kan skje.
Nå setter vi på litt afropop for å starte kvelden.
Det var alltid en reise. En slags drømmetilstand.
Så jeg fortsatte. Og jeg viet 25-30 år av livet mitt til det.
Jeg fant ikke mye
konkrete fakta av stor betydning,
på UFO-fronten.
Men når det gjelder inspirasjon, og kreative ideer,
så var det noe jeg kunne gjøre og dele med andre.
Og det fylte livet mitt, det ga meg noe. En mening.
Det som gjenstår av Prosjekt STRAT, er lagret her.
Mye av utstyret er demontert før lagring,
men prosjektets ånd er her ennå.
Dette var en av datakartleggingskonsollene.
Du har endeløse komponenter her, unike ting.
Satelittkommunikasjonsutstyr,
mikrobølgerør som sender radiobølger.
Haugevis av ting som var en del av laboratoriet,
blant annet en høyspent akselerator som sendte signaler ut i rommet.
Så dette er bare rester, levninger etter teorier.
Å måtte gi opp på grunn av økonomien
var dypt frustrerende, nesten deprimerende.
Men jeg innså også at det var på tide å gå videre.
Jeg hadde aldri hatt en seriøs kjæreste, et stabilt forhold,
eller noe sånt. Men i 1993
møtte jeg en jeg elsker veldig høyt. John Litrenta.
Vi var på samme nattklubb en kveld. Det var der vi møttes.
Da han kom inn døren til klubben, jeg var der ennå,
ble jeg ganske grepet av utseendet hans.
Stilen hans... Det at han var annerledes.
Jeg ble umiddelbart tiltrukket av utseendet hans.
Da jeg traff John for første gang, tenkte jeg:
"For en annerledes fyr. Han virker veldig interessant.
Ham vil jeg bli kjent med."
Til slutt tok jeg mot til meg
og gikk bort og sa hei og presenterte meg.
Og etter det
begynte vel snøballen å rulle, vil jeg si.
Vi begynte å diskutere musikk og det obskure vi elsker ved musikken.
John er en veldig varm person.
Det jeg virkelig liker ved ham, er varmen og empatien hans.
Da jeg ble kjent med ham og innså at han var den typen,
varm, kjærlig, følsom og tålmodig,
så tenkte jeg: "Det er helt spesielt. Du finner ikke det hver dag."
Og jeg tror det er noe vi alle til en viss grad søker,
men ikke alle finner det.
Jeg var en av de heldige,
og jeg føler at jeg fant det med John.
Så jeg fikk kontakt til slutt.
Min søken er å oppdage det ukjente, og det ukjente er bare det: ukjent.
Og du leter og fortsetter å lete, for du vet at det er noe der ute.
TIL MINNE OM IRENE LAMB 1905 - 1988
Tekst: Marie Wisur Lofthus