Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Amiro!
Mohamede!
Abdulláhu!
Ibrahime!
Ibro!
Fatimo!
Abdule!
Fatimo!
Bože.
Andreo.
- Ahoj, Adele. - Co je?
Jak to myslíš? Jsem tady. Otevři.
- Je hrozně brzo. Kde jsi? - Za dveřmi. Otevři.
Proč jsme se rozcházeli,
když stejně chodíš ke mně domů v pět ráno?
No tak, otevři mi.
Proč nepoužiješ klíče, které jsi mi nevrátil?
Počkej. „Starám se o mladistvé imigranty. Je to mých 480 dětí.“
Dobré ráno, Velká matko.
STARÁM SE O MLADISTVÉ IMIGRANTY
- Co to je? - Jen čti.
Aha, ten rozhovor.
Máš víc dětí, než jsem jich jako gynekolog porodil.
Kvůli tomu mě budíš?
Pamatuju si,
že přesně před sedmi lety
jsi vzbudila ty mě a řekla: „Praskla mi voda, musíme jet.“
Aha, takže jsi přišel v pět ráno, abys oslavil narozeniny své dcery.
Jdu rovnou z porodního sálu. Dvojčata.
Tak jsem si řekl, že překvapím Silvii.
Poradkyně, pusť mě dovnitř,
nebo musím jako tvůj bývalý manžel
a otec tvých dětí dostat další povolení?
Pojď dál.
Rozsvítím.
Velká matka!
Připrav se, všichni ti tak budou říkat. „Velká matka.“
Jsem jen opatrovnice.
Tohle si jen vymysleli novináři. Nemá to žádnou váhu.
- Au. - Co se děje? Máš zablokovaný krk?
Co takhle příjemná masáž? Víš, že mám zlaté ruce.
Andreo, snažíš se mě sbalit?
Prý ten protokol podepíše i ministr.
Dobrý, co?
- Potřebuju kafe. Dáš si taky? - Tady máš horké croissanty.
Ministr osobně, to je velká věc. Máš radost?
To víš, že mám.
Dva roky se snažíme, aby se všichni dohodli.
Šťastlivci. Oni tě za ty dva roky aspoň párkrát viděli.
Kromě připomínek
nebylo v zákoně stanoveno, jak nakládat s mladistvými migranty.
Doufejme, že to se po podepsání změní.
Mám radost. Všichni by měli mít.
- Ty snad nemáš? - Nedívej se na mě tak. Taky mám radost.
Jsme první evropskou zemí, která myslela na pěstounství
pro mladistvé cizince.
Rozumíš tomu? Každý si je bude moct osvojit.
A já se aspoň nebudu muset starat o tolik dětí.
Hlavně už nebudu Velká matka,
ale jen malá matka pro naše vlastní děti.
Mami, to už přišel taťka?
Ne, zlatíčko. To je jen noční můra. Jdi spát.
- Ahoj, tati! - Ahoj, zlatíčko.
- Všechno nejlepší. - Tys přišel!
Musíš si ještě lehnout, pořád je noc.
Až se vzbudíš, budeme slavit. Dobře?
Šup do postele!
Tak…
- Už se mi nechce spát, tati. - Pan Spánek už je pryč?
To je teda neřád! Zavolám mu a řeknu, ať se vrátí.
Správně, taťko. Běž najít pana Spánka.
- Už nemůžeš věřit nikomu. - Mami, objednala jsi dort?
- Jistě. - Třešňový?
- Ano. - Přijdeš na oslavu?
Udělám všechno pro to, abych to stihla. Přijdu hned, jak skončím v práci.
To není správné.
Pracuješ pořád. I na moje narozeniny.
Víš, že tě miluju nade vše na světě. Byla bych s tebou pořád.
Ale dneska musím udělat město krásnějším místem.
Co budeš dělat?
Říkala jsem si, že dám měkkou
a čerstvou trávu místo přechodů.
Každý, kdo půjde po přechodu, si sundá boty
a ucítí trávu pod nohama.
- Líbí? - Ano.
Nemůžu se dočkat, až sfouknu svíčky.
Mám vymyšlené úžasné přání.
Ale nesmíš ho nikomu říct, nebo se nesplní.
Teď spi, zlatíčko.
Spinkej!
Až se vzbudíš, bude ti už sedm. Jen si to představ!
Takže…
Tady.
Andreo, bude lepší, když to Silvia a Marco neuvidí.
Jednou budeš muset dětem říct, co děláš.
Ano, ale Silvia je moc malá, aby to pochopila.
Marco je puberťák a nemluví se mnou.
- Co se děje, Caterino? - Chtějí zavřít centrum Aurora.
Ne, to není možné.
Je tu policie. Strašné.
- To ano. Zrovna teď! - Jsem tu od čtyř.
Vydrž. Něco na sebe hodím a jedu tam.
- Ahoj, tati. - Ahoj, chlapáku.
- Co tu děláš tak brzo? - Tvá sestra má narozeniny.
- V pět ráno? - Vzbudili jsme tě?
- Ne, šel jsem na záchod. - Já mizím.
- Kam jdeš? - Chtějí zavřít centrum.
Uvidíme se pak. Přijdeš na radnici?
Ne, zapomněl jsem ti říct, že o tobě ten dokument točit nebudeme.
Ne?
Natočíme ho o tátovi jednoho kámoše, co spravuje skútry.
Děckám ve třídě je poradkyně pro sociální politiku ukradená.
Dobrou!
Pospíchám, abych mohla včas odvézt děti do školy.
Au…
Když nechceš masáž, aspoň si obleč tohle.
- Snídaně je na stole. - Skvěle.
- Dobře? - Ahoj, hezký den.
PALERMO, 11. ČERVNA 2016
Dočasné povolení vypršelo.
A stavbě nebyla určena funkce.
S dovolením. Jen tak to tu zavíráte v pět ráno?
Je tu o 40 lidí více, než je povoleno.
Do večera musí být všechny děti převezeny.
- Ne. Vážně do večera? - Omlouvám se. Taková jsou pravidla.
- Jistě. - Dobré ráno.
- Vše v pořádku, Adele? - Ano.
Jen můj krk by asi ještě měl odpočívat.
V kanceláři mám prášky, co ti pomohou.
Díky.
Co mám udělat?
Ničemu nerozumím!
Co je to tu za hluk?
Co se tu děje? Vysvětlete mi to.
Jak vám mám pomoct, když nevím, co chcete?
Chceme tu zůstat!
Snažím se najít řešení. Pracuji na tom!
Hledám… Hej, posloucháte mě?
- Nechceme odjet z Palerma! - Ano! Chceme zůstat.
Děti, vyskytl se problém.
Dnes má připlout loď, ale všechna centra jsou obsazená.
Nemůžeme odjet.
- Vím, že tu chcete zůstat. - O to nejde. My tu zůstat musíme!
Škola musí fungovat až do finále.
- Je to důležité! - Přesně!
Do jakého finále?
Do finále amatérského turnaje. Chtějí ho vyhrát.
Jsme ve finále a hrajeme příští týden.
- Musíme zůstat spolu a trénovat. - Aha, vážně vám na tom záleží.
Zeptám se takto: Je ten zápas důležitější
než najít si místo, kde můžete bydlet?
- Co to děláš? - Neuklidním se!
V klidu!
- Co to děláš? - Nechápete to!
Chcete se postarat o všechny, ale nikoho z nás nechápete!
Dřeli jsme!
- Koupili jsme dresy. - Já vím.
Chodíme na kurzy! Pracujeme!
- A teď nás chcete odvézt? - Ne.
Nebudeme se stěhovat!
Zůstaneme!
Neodejdeme!
Skončil jsi?
Zaprvé už se mnou takhle nikdy nemluv.
Spolu se sociálními pracovníky
uděláme všechno pro to, abyste mohli zůstat v Palermu. Rozumíš?
Do večera!
Takže máme málo času.
Místo toho, abyste mi pomohli, jen ztrácíte čas.
- Rozumíš? - No tak!
- Běžte! - Pojď, Adele. Pojďme za děvčaty.
Bravo!
Styď se!
Majitele centra ještě nenašli.
Asi není v Itálii.
Aha, užívá si peníze, co tady na tom vyrýžuje.
- Hned jak se vrátí… - Jestli se vrátí.
Máš pravdu. Ale chci s ním mluvit.
Chci mu říct, do jakého průšvihu nás dostal.
- Ahoj všichni! - Ahoj!
Adele!
- Gethru! Jak se máš? - Dobře, co ty?
Dobře. Trochu mě bolí za krkem. Zdál se mi ošklivý sen.
- Ranii není dobře. - Ranii není dobře? Kde je?
V posteli, nechce vstát.
Zaveď mě k ní.
Je tamhle.
ŘEKNI NE RASISMU
Ranio?
Ranio.
Maličká.
Jak ti je?
Ne moc dobře.
Kdy má rodit?
- Za týden. - Chodí k ní doktoři?
Ano, každý den.
Kde tě to bolí?
Má strach.
Děkuji, maličká.
Zavolejte jí sanitku.
Pro jistotu.
- Zavolám ji. - Ano.
V nemocnici budou vědět, co dělat.
To bude nejlepší.
Ranio.
Pojedeš do nemocnice s Chiarou. Neboj se.
- Pojeď se mnou. - Nemůžu.
Neměj strach.
Ještě dnes tě přijdu navštívit. Slibuju.
Pardon. Musíme jet.
- Já jedu. - Ano, jdi, Chiaro.
- Zatím. - Zatím.
- Podepíšete se za mladistvou? - Ano, jsem její opatrovnice.
Caterino, musíme něco udělat.
Kdo by nám mohl pomoct?
Budeme aspoň schopni tu udržet chlapce?
Nevím. Je jich 20. To je dost.
- Máme málo času. - Vím, že jich je hodně.
Ale máme celý den, snad to zvládneme.
Musím běžet. Chci odvézt Silvii do školy.
Dobře, uvidíme se na radnici. Přijdeš tam takhle oblečená?
To jsem se měla na to zavření vyfiknout?
Ne, ale aspoň si obrať triko. Máš ho naruby.
Ne! Sakra!
To není možné!
- Počkejte. Dcera má narozeniny. - Omlouvám se, ale dovnitř nemůžete.
- Silvie! - Už je po zvonění.
- Dovnitř nemůžete. - S dovolením.
Au! Silvie, zlato!
- Nemůžete dál. - Všechno nejlepší, lásko!
- Škoda. Skoro jsi to zvládla. - Skoro.
Ani se na mě neusmála. Nic.
- Nepřečetla si noviny, že ne? - Přečetla.
Tys ji to nechal přečíst?
Řekla jsi, že je odneseš.
- Měls jí je vzít! - Nevěděl jsem, že je čte.
Byla v nich tvá fotka. Přečetl jí je Marco.
- Viděl jsi, že je čtou? - Co jsem měl říct?
„Nečti to!“ To by bylo ještě horší.
- Ani mě nepozdravila. - Pojď na kafe.
- Musím zařídit asi milión věcí! - Adele.
Udělej si čas na kafe, musím s tebou mluvit.
Díky.
Nechápeš, že mi nikdo kromě tebe nepomůže.
- Já snad nepomáhám? - Ne.
- Měl jsi jí to vysvětlit. - Vysvětlil jsem jí to.
Ale nechápe, proč ti říkají matka
a proč ty děti označuješ jako své děti.
Víš, jak Silvii trápí,
že jsi často pryč. To jsme řešili.
- Ano, řešili. - Ale nic se nezměnilo.
Spíš se to zhoršilo. Vracíš se ještě později.
Vracím se později, protože připlouvá více lodí.
Přichází stále víc mladistvých bez doprovodu, tak mám víc práce.
Co mám asi dělat? Nemůžu mávnout kouzelnou hůlkou.
Tentokrát je Silvia vážně naštvaná.
Říká, že nejsi nikdy doma, protože už bydlíš jinde.
S jinými dětmi, o které se staráš.
Krmíš je, koupeš je, nutíš je dělat si úkoly.
Před spaním jim čteš pohádky.
Zatímco ona tohle všechno dělá s chůvou nebo tvou matkou.
Být opatrovníkem neznamená jen podepisovat papíry.
Musím si s dětmi sednout.
Musím zjistit, co pro ně bude nejlepší.
Dobře. Vysvětli jí to. Zapoj do toho svou dceru.
Co se stane, až to zjistí sama?
Když jí řeknu, co s těmi dětmi dělám,
musím jí taky vysvětlit, odkud sem přijíždějí a před čím utíkají.
Pokud myslíš, že je lepší ji nezahrnout do tvého života, tak prosím.
Jen ji chci chránit.
Nechci, aby se má malá dcera
v noci budila strachy a myslela si, že svět je jen válka,
nemoci, hlad, smrt a znásilnění.
Tím si procházejí děti v jejím věku. Chápeš?
Je snad nepochopitelné, že nechci, aby má dcera žila ve strachu?
Ale nemůže přece žít ani v pohádce,
ve které její matka chodí barvit ulice narůžovo!
Má narozeniny. Vezmi si volno.
Překvap ji. Vezmi ji k moři. Užijte si společný čas.
To pro ni bude ten nejlepší dárek.
Zase ti začne věřit.
Víš, co mi dneska řekla? „Nechci, aby mamka přišla na oslavu.“
- To řekla? - Ano.
Řekla, že nechce na oslavě lidi, co nemá ráda.
Pojďte! Tady! Zastavte!
Muže, který se držel za kormidlo obchodní lodi,
zachránila pobřežní hlídka.
Pojďte!
- Imigranti zase připlouvají. - Říkala jste třešňový dort?
Ano, třešňový.
Se šlehačkou, čokoládou a krémem. Ten má moc ráda.
Nemůžu uvěřit, že už je jí sedm. Už je tak velká!
…to byl komentář zástupce palermské městské rady.
I dnes čekají, že připluje další loď.
Přesně tak. Opatrně.
Massimo!
Představovala jsem si to,
ale je úžasné to vidět na vlastní oči. Je to tak úderné.
Byl to tvůj nápad pověsit ji takhle obráceně.
Realizoval jsem už mnoho instalací, ale tohle ještě nikoho nenapadlo.
Pojď, něco ti ukážu. Když si stoupneš sem…
Vidíš?
Dívají se na nás jako my na ně
při pořízení té fotografie.
To je pravda.
Skvělá práce.
Myslím, že má větší cenu než tisíc proslovů.
- Pro znalkyni. - Díky.
- Můžu? - Pojď dál, Caterino.
Co je?
- Vždyť jsem se převlékla! - Aspoň že tak.
Nebudeš mít chvíli klidu. Všichni mluví o tom článku.
Ještě ty začínej.
Volají z rádia, televize i novin.
Chtějí s tebou mluvit o článku o Velké matce.
- Četli ho všichni. - Problém je, že i moje dcera.
Silvia?
Byla v šoku.
Myslí si, že mám opravdu 480 dětí.
A že všechno, co jsem řekla o své práci…
Ano, růžové ulice, duhy…
Myslí si, že to byly jen výmluvy,
abych mohla být s ostatními dětmi.
Neboj se. Je to jen prvotní reakce.
Řekla, že mě nesnáší.
Když řekla něco takového… Víš, že žiju pro své děti.
Já vím.
Ale lidé občas říkají opak toho, co si myslí.
Řekla to, protože tě má ráda.
- Dnešní schůzky… - Ty po podepsání protokolu?
Ano. Všechny je odlož.
Musím mluvit se Silvií.
Je to moc důležité.
Počkej. Přinesla jsem prášky, co jsem slíbila.
Je to přírodní lék.
- Je v tom čertův dráp, ananas… - Dobře.
Věřím ti. Když je to od tebe, určitě to bude fungovat.
Začněme.
Tohle je žádost o domov od rodiny Osvaldiů.
Ty už jsem viděla.
Ano, ale prý jsi nedodržela svůj slib.
Měla by ses s nimi okamžitě sejít, protože jsou vážně nasra…
Řekni to, Caterino. Byli nasraní?
- Velmi odhodlaní. - Odhodlaní, ano.
Prý zorganizují protest.
- Skvěle. Setkám se s nimi příští týden. - Dobře.
Kimberly, dívka ze Somálska.
- Operace míchy? - Ano.
Chudák malá.
Taky se koná schůze sociálních pracovníků z domovů důchodců.
- Protože senioři… - Dobře, naplánuj…
Ne! Zavolej jim!
Třeba budou mít místo pro kluky z Aurory, pro ten fotbalový tým.
- Skvělý nápad. - Byli velmi…
Jak jsi to říkala?
- Odhodlaní. - Jo, hodně nasraný.
Poslední věc. Osmnáct dívek z centra by mohlo odjet do Ragusy.
- Jen čekáme na potvrzení. - Dobře.
Ale nelíbí se jim, že musí odjet z Palerma.
To mně ještě míň.
Ale než schválí dočasné svěření do péče, nemám jak zajistit, aby tu zůstaly.
Pardon.
- Volá Carlo z divadla Montevergini. - Přepoj ho.
- Adele? - Ahoj.
Ten šílenec Kalif vylezl nahoru s jednou dívkou.
Cože? Je v nebezpečí?
Ne, ale nesleze, dokud s ním nepromluvíš.
Přijeď, prosím. Musíme dál zkoušet.
Přijedu, až tady skočíme.
- Počkám. - Čau.
Lidé připlouvají odevšad
na lodích, plavidlech a člunech.
Přicházejí do Palerma bez zaklepání.
Zdálo se, že palermští křesťané spí.
Že sní.
Ale ne, byli mrtví.
- Adele, ještěže jsi tady. - Carlo.
Nestíháme. Nemůžu přerušit zkoušku. A ti dva musí slézt dolů.
- Zavolal jsem rodičům té dívky. - Rodiče.
Dobré ráno, jsem Mauro Crivello. Jsme Vittoriini rodiče.
Vittoria. Vittoria je ta Julie tamhle nahoře?
Kalif je horká hlava. To víte.
- Nerespektuje pravidla. - Dělá si, co chce. Já vím.
- Můžu si s mini promluvit? - Do toho.
Promiňte, že ruším. Pardon. Řeknete mi, co se stalo?
Chceme se vzít.
- Vážně? - Ano.
Uděláte mi laskavost?
Nemůžete slézt dolů? Bolí mě za krkem a nemůžu zvednout hlavu.
Neslezeme.
Chceme, abyste s Vittoriinými rodiči podepsali povolení k sňatku.
Neslezeme, dokud nám to nedovolíte.
Není to Kalifův nápad, ale můj.
Celé je to z mé hlavy.
Říkají, že utečou, když to neuděláme. Nezastavíme je.
To už přehání! Je to jak z doby našich prarodičů.
- Jo. - Kalif ještě nemá občanku.
A bojí se, že až mu bude 18, nebude moct zůstat v Itálii.
Když Kalifa pošlou pryč, půjdu s ním.
Slyšíte to? Nevíme, co dělat!
Nemůžu vám podepsat povolení k sňatku.
- Proč ne? - Díkybohu.
My jsme jim to zakazovat nechtěli.
Ale mám dobrý nápad! Pane a paní Crivellovi,
nechtěli byste se stát Kalifovými opatrovníky?
- To je možné? - Brzy budete mít šanci
zapsat se na seznam dobrovolných opatrovníků.
Takže Kalif by zůstal u vás a měli byste za něj zodpovědnost.
Jestli ho chcete přivítat ve své rodině,
můžeme začít s přiznáním opatrovnictví.
Tak co?
Co na to říkáte?
Souhlasíme. Hlavně že zůstaneme spolu.
Co ty, tati?
Co mám na to říct?
- Dobře. - Skvěle, tati.
Jestli jsou to růže, budou kvést!
- Dobré ráno, ctihodnosti. - Dobré ráno.
Koukejte, co jsem přinesla.
Chcete slavit podepsání protokolu?
Díkybohu, aspoň budu mít víc času na své děti.
Snad v Palermu opravdu bude dost dobrovolníků.
- Doteď si je jen představujeme. - Jsem optimista.
Uvidíme, jak bude naše milované město reagovat.
Myslím, že nás podpoří mnoho lidí. Jak tady, tak ve zbytku Itálie.
- Dobře. - Dejte si.
Má dcera má dnes narozeniny.
Díky, ale sladkému se vyhýbám.
Takže, mám 64 dětí, které musím do večera někam umístit.
- Ano. - Protože zavřeli centrum Aurora.
A teď je chtějí rozmístit po Sicílii.
- Já vím. - V Palermu už není místo.
A všechna volná místa jsou vyhrazena pro mladistvé, co teprve připlují.
Jistě.
Co ode mě tedy chcete?
Musíme najít způsob, aby mohli zůstat tady.
- Že ano? - Ano.
Mnoho z nich už začalo chodit na kurzy
v italských školách, hrají v divadle, sportují.
Když je pošlou pryč, bude s tím konec!
Palermo do nich investovalo, a teď o ně chce přijít?
- Paní Cucciová… - Ano, vím, co chcete říct.
Ale musíte pochopit, že všechny ty děti znám osobně.
Znám jejich příběhy, jejich problémy. Jak jim teď mám říct:
„Odjíždíte do jiného města. Převezme si vás jiný úředník. Sbohem.“
Poslouchejte, Velká matko, berete si to moc osobně.
Tohle je krizová situace a musíme se jí přizpůsobit.
Nechte je odvézt. Dnes i zítra přijedou další.
Nenaléhejte.
- Víte, nad čím jsem přemýšlela? - Nad čím?
Dočasné opatrovnictví.
Já vím. Řeknete, že se to nedá zařídit do večera.
Co budete dělat?
Postavíte si stánek a budete dávat děti kolemjdoucím?
No tak! Bez seznamu opatrovníků nevíme, na koho se můžeme obrátit.
Je mi to líto.
Pospěšme si a podepišme ten protokol.
Který je podle vás…
nejsladší?
Tenhle.
- Děcka, kam to jdete? - Za poradkyní Cucciovou.
- Máte domluvenou schůzku? - Ano. To je její syn.
Ty jsi syn Velké matky?
Který z těch 480?
Pojď. Ten chlap je pitomec.
Tady je to mnohem lepší než v obuvnictví mého táty!
Uděláme ten rozhovor a máme volno. Jdeme na to!
- Můžu? - Ano, Adele. Pojďte dál.
- Dobré ráno, pane starosto. - Dobré ráno.
Je deset hodin a mně přijde, že jsem vzhůru už dva dny!
- Vyklidili to tam v pět ráno. - Já vím. Řekli mi to.
Pracujeme na přemístění dětí.
Ale bojím se, že budou muset odjet z Palerma.
Koupil jsem výtisk pro každého z radních. Chci, aby si to přečetli.
Šli dost do hloubky. Měníme obraz Palerma, že ano?
No, snažíme se.
Víte přece, kdo tu seděl přede mnou?
- To ví snad každý. - Posaďte se.
Nikdo nemluví o Palermu bez toho, aby zmínil mafii.
Je tu jeden problém.
Aha.
Volal prefekt, že ministr nedorazí.
Cože?
Prý došlo ke změně plánu.
Nějaká naléhavá událost.
Ale k podpisu dojde, že ano?
Prefekt říká, že ministr chce být u toho.
To chci i já. A vy byste měla taky.
Ano, záleží mi na tom, ale nemyslím, že by byl nenahraditelný.
Nemůžeme si dovolit odložení podpisu.
Já vím. Zorganizoval jsem na to na dnešek.
Ano, ale nejde jen o dnešek nebo zítřek.
Jde o to, že se každý den zvyšuje počet mladistvých bez doprovodu.
Víte, jak vznikl nápad s vytvořením seznamu dobrovolných opatrovníků?
Jistěže vím! Přišla jsem sem a řekla: „Pane starosto, potřebuju pomoc!”
A víte, proč jsem to řekla?
Kvůli 500 mladistvým, o které se staráte.
Když to budete stále odkládat,
budu na to dále sama.
Pracuju v sobotu, v neděli, v noci.
Mé vlastní děti mě skoro nevidí!
Není to dobré pro ně ani pro mě!
Chápu vás.
Má dcera je na mě tak naštvaná,
že nechce, abych přišla na její oslavu narozenin.
To je mi líto, Adele.
Ale kdo to řekne prefektovi?
Tady dole jsou zbraně Giuseppeho Garibaldiho.
Toto jsou zbraně, které dal Napoleon
admirálu Gravinovi. Překrásné, že ano?
Přišli jste?
Hledali tě v kanceláři, tak jsem jim zatím ukázala pár věcí.
- Děkuju ti. - Pokračujte.
Potvrdili nám, že prvních 18 dívek může odjet do Ragusy.
- Ohledně ostatních nemám žádné zprávy. - Dobře, počkáme.
- Mějte se. - Zatím ahoj.
- Neměli jste natáčet v obchodě? - Bohužel ne.
Učitel rozhodl za nás, ale to nevadí.
Uděláme s tebou rozhovor a půjdeme. Neměj strach.
Tak se do toho pusťme.
- Ahoj, Blessine! - Ahoj.
Ahoj!
- Pojď, Sonio! - Už jdu.
Nevím, jestli tam je sad, kam je můžeš zasadit.
Nevadí. Někam je zasadím.
Dnes máte štěstí.
- Zasedá městská rada. - To je ale štěstí!
Co je to městská rada?
To je vlastně taková vláda města.
Radní, poradci a starosta se setkají a rozhodnou, co se bude dělat.
Vy jste poradkyně pro sociální politiku?
- Přesně tak. - Co to znamená?
To, že dělá matku celému městu kromě mě a mojí sestry.
Omlouvám se. Neměl jsi ten článek číst.
Ale hlavně jsi ho neměl číst své sestře!
Četli ho všichni, mami.
Proto nás učitel poslal sem.
Tak se omlouvám, že jste sem museli jít.
Ale už jste tady, tak co naděláte? Pojďte.
Už teď jdu pozdě.
JDI DOMŮ, STAROSTO!
Starosto, jdi domů!
Všichni jste zloději!
MNOHO DOMŮ BEZ LIDÍ, MNOHO LIDÍ BEZ DOMŮ
Kolegové, než se dostaneme k bodům dnešní agendy,
chci vás informovat,
že protokol, na kterém jsme tak dlouho pracovali,
je konečně připraven.
Jak všichni víte, Itálie, a Palermo obzvlášť,
čelí velkému problému.
Proto bylo důležité, abychom sjednotili naše malé myšlenky
a malé zdroje v něco mnohem většího.
Tento protokol je rozhodujícím krokem
vstříc smýšlení města, které bude více respektovat lidská práva!
Chceme s vámi mluvit!
Se starostou.
VELKÁ MATKO, I NAŠE DĚTI CHTĚJÍ DOMOV
S poradkyní pro pohostinnost města.
Co chcete?
Skvěle!
Fantastické!
Co budeme my, obyvatelé Palerma, dělat bez domova?
Víme moc dobře, že bytová situace je v krizi.
A děláme vše pro to, abychom ji co nejlépe vyřešili.
Dělali jsme, co jsme mohli! Poradkyně!
Velká matko!
Zapsali jsem se na seznam!
Na seznam.
BOJOVNÍCI ZA DOMOVY
Body!
A nic se nestalo!
FALEŠNÍ UPRCHLÍCI = ZISK
Vůbec nic!
Pane starosto, s lidmi, co dnes protestují,
jsem se během měsíců mnohokrát setkala.
A už společně hledáme dlouhodobé řešení.
Cože?
- Ale co máme dělat? - Co je to za otázku?
Vyprovoďte toho pána ven, prosím. A strhněte ten plakát!
No tak, rychle!
Víte, že se tyto dva problémy nevylučují.
Uprchlíci mají stejné právo na naši pohostinnost jako vy na domov!
Ale jako obyvatel Palerma mám víc práv!
Neděláte pro nás nic!
- Pojďte! - No tak.
Proč neotevřete hranice a nepustíte je sem všechny?
Nevíte, jak dělat tuhle práci!
- Pane. - Co se děje?
Volali mi. Mám jet do přístavu, nebo rezignovat?
Rezignovat? Ale jděte. Pojedu s vámi.
- Pane předsedo, pokračujte. - Marco, honem!
Předávám slovo poradci Giannutrimu.
- Adele, počkejte! - Ne, děti, musím do přístavu.
Vraťte se do školy. Rozhovor uděláme později.
Pojedeme s vámi. Uděláme ho v autě.
Ne, nerozumíte tomu.
Připlula další loď. To není nic pro děti.
Ale nepracuješ náhodou s dětmi?
- Můžeme se začít ptát? - Ano.
Dobře. Proč jste přijala místo poradkyně?
Už předtím jsem pracovala v sociálním sektoru,
ve sdružení, které pracovalo s dětmi a mládeží
- z okrajových částí. - Jaká je náplň vaší práce?
Starám se o imigraci, rodiny, seniory
mladistvé, jak z Itálie, tak ze zahraničí.
Co tě zasáhlo nejvíc?
Nejvíc mě vždycky zasáhnou jejich výrazy při vylodění.
Zapůsobí na vás ztracený pohled v jejich očích.
Každý si s sebou nese vzpomínku na někoho, koho ztratil,
kdo to nezvládl, kdo zemřel.
Moře je jen poslední zastávkou
na dlouhé cestě přes mnoho překážek,
která trvá několik měsíců.
A na moři taky cesta pro mnoho z nich skončí.
Ti, co mají štěstí, se dokáží zachránit.
Byly tam děti!
Mnoho z nich se však zachránit nepodaří.
A skončí na dně moře.
- Jsme tady. - Ale máme ještě další otázky.
Dokončíme to po vylodění.
Pojďte. Půjdeme do kavárny.
Prosím.
- Dobré ráno všem! - Dobré ráno.
- Ahoj. - Co to bude?
- Deset káv. Zvládnete to? Děkuji. - Sakra! Deset?
Chcete být vzhůru celý měsíc?
Pojďte.
- Přinesla jsem kafe. Chcete? - Díky, to je od vás milé.
- Nechcete? - Ne, díky.
- Bez cukru? Chcete? - Díky.
- Ahoj, děti! - Ahoj.
Pokračujte.
Děti, počkejte tady.
Můžete natáčet odtud. Buďte diskrétní a ohleduplní.
Nebuďte nezdvořilí a nemiřte jim do obličeje.
Vždy pamatujte, odkud přišli.
A hlavně zůstaňte pod stanem.
Je to jediné bezpečné místo. Nikam nechoďte. Rozumíte?
Pamatujte na to!
Pojďte.
Pokračujte.
Jeden po druhém.
Podívej, omdlel!
Nosítka. Rychle!
Raz, dva, tři!
Nepřibližujte se.
Udělejte prostor, prosím.
- Pozor. - Tlačte.
- Pomalu. - Uhněte!
No tak.
Uhněte!
To bude dobré.
- Co se stalo? - Nevím. Zkolaboval.
- Nechce mě pustit. - Uvolníme vám ji.
Když vás drží, nebude to tak hrozné.
- Postaráme se o něj, díky. - Děkuji. Hezký den.
Prohlédneme ho.
POBŘEŽNÍ HLÍDKA
Dobré ráno!
- Ahoj. - Ahoj.
To je hezký míč.
Máme tu fotbalistu!
Jak se jmenuješ? Jméno?
- Cuki. - Cuki?
- Hezké jméno. - Adele?
- Chiaro! - Ahoj.
- Jak jsme na tom? - Máme asi 52 mladistvých.
- Všichni v Palermu? - Ano. Místa už jim byla přidělena.
- Všichni zůstanou s tebou. - Skvěle! Zatím ahoj.
- Adele? - Ano.
Moje sestra.
- Přijel jsem hledat svou sestru. - Ano.
Bojím se o ni. Musím ji najít. Říkala, že mám hledat Adele.
- Ať přijedu do Palerma. - Počkej.
- Kolik ti je? - Sedmnáct.
Máš nějaké papíry?
Ne, počkej.
Salime, budeš mi prosím překládat?
Všechno ztratil na moři.
A…
mám už jen tohle. To je má sestra Rania.
Ano! Nepoznala jsem ji!
Znám ji. Starám se o ni!
Dobře.
Adele, přijel starosta, prefekt, šéf policie a biskup.
Musím běžet. Omlouvám se. Uvidíme se později. Dobře?
- Půjč mi taky tu kameru. - Počkej.
- Sakra! - Měls ji celé dopoledne. Teď já.
Dobře, vezmi si ji.
- Dobré ráno. - Ahoj.
Musíme blíž, nic neslyšíme.
- Slyšels tvoji mámu. Máme tu zůstat! - Je snad policajt?
- Pane starosto. - Dobré ráno, maršále.
- Prefekte. - Maršále.
Vaše Excelence.
Proč ta loď nezakotvila přímo?
Pane, velení nám dalo instrukce zachránit další migranty.
Abychom to urychlili, nepustíme loď do přístavu,
ale přesuneme uprchlíky do naší hlídkové lodi.
Dobře. Jen do toho.
Jdeme na to!
- Dobré ráno, pane starosto. - Adele!
- Pane prefekte. - Dobré ráno.
Zrovna řešíme nepřítomnost pana ministra.
Vysvětlíte nám to?
Ano, pan starosta říkal, jak důležité je, aby došlo k podpisu, ale…
Rozumím. Chcete podpis odložit?
- Je to tak? - Ne.
Ministr několikrát opakoval, jak je pro něj ta událost důležitá.
Chce, aby jeho přítomnost potvrdila jeho podporu vaší iniciativě.
- Bylo by to pro vás důležité? - Ano.
Nechal na nás, abychom rozhodli, jestli to odložíme.
A já myslím, že bude nejlepší to odložit.
Když to podepíšeme dnes, už zítra budou mít tyto děti opatrovníky,
které je uvítají u sebe doma a podpoří je.
Začnou se integrovat!
Nebudou už na 600. místě v mém seznamu.
Je jich tu 52.
Ale zítra přijedou další a pozítří taky.
Nesmíme ztrácet čas. Jednejme rychle!
Poslouchejte. Nepřítomnost ministra je sama o sobě zlá.
Když to navíc oznámíme tisku, hned se na to zaměří!
Omluvte mě.
Počkej, chlapče!
Je to nebezpečné! Stůj!
Cuki!
Zastav se!
Pomoc!
Mami!
Mami, chyť se.
Plav.
To je ono. Podej mi ruku.
Raz, dva…
Dej mi ruku.
Adele!
POBŘEŽNÍ HLÍDKA
Adele!
- Je všechno v pořádku? - Ano.
Pane starosto!
- Taky si chcete zaplavat? - Možná někdy jindy.
Co myslíte? Skočil by tam pan ministr taky?
Jistě!
Dobře. Když to chcete podepsat, pojďme na to!
Pojďme na to.
Tak…
jak vidíte, Palermo zase jednou ukázalo, jak dokáže být pohostinné.
Dnes bude uzavřen protokol,
který upravuje začleňování mladistvých bez doprovodu.
Rovnou vám řeknu, že ministr nedorazí,
ale vzhledem k situaci musíme pokračovat.
- Byl jsi statečný. - A ty zase hloupá.
Nemůžeš zachraňovat děti skokem do moře
bez záchranného kruhu.
Já vím.
Taková ale jsem. Skáču do všeho bez přemýšlení.
- Proč jsi to udělala? - Co?
Omlouvám se.
Sehnali jsme jen tohle.
- Neomlouvejte se. To stačí. Díky. - Není zač.
Tohle je tvoje.
Tohle moje.
- Převlečme se. - Kde?
Tady! Kde jinde?
Stydíš se? Ještě včera jsem tě koupala.
Počkej.
Nebudu se dívat.
Na molu bylo asi tisíc policistů. Stačilo jednomu říct.
Ano.
Neviděl jsi, že to byl instinkt?
Když…
Když vidím dítě v nesnázích…
Protože každé dítě, co vidíš, se stane tvým vlastním?
Celá ta věc s Velkou matkou je absurdní!
Ale teď už jsi velký. Nevidíš, že to je jen obrazné vyjádření?
Že si to vymyslel tisk?
Jako poradkyně jsem opatrovnicí mnoha dětí.
Dětí, které nikoho nemají.
- Ale je to jen úřední role. - Co tím myslíš?
Nemusíš skákat v přístavu do špinavé vody, abys zachránila dítě, co ani neznáš.
To poradkyně nedělá.
Ve skutečnosti…
Nedělám to, protože jsem poradkyně.
Ale protože to je správné.
Každý by měl pomáhat lidem v nouzi.
Vím, že čtení toho článku nebylo příjemné.
Mně to je jedno! To Silvia si představila bůhvíco.
Plakala, křičela. Byla naštvaná.
Táta se moc snažil ji uklidnit.
Aspoň máte to štěstí, že máte skvělého otce.
Na rozdíl od matky.
- Promluvím s ní o tom. - To bys měla.
Marco.
Chci, abys pochopil,
že tu práci takhle dělám,
abyste na mě byli pyšní.
- Marco! - Proč jsi tam taky neskočil?
A kdo by to natáčel? Bylo to boží!
- Vážně? - V tisku mluví jen o vás!
Vážně?
Podpis toho protokolu je asi hodně důležitý.
To ano.
Tak pojďme! Nesmíme to zmeškat!
Vy musíte zpátky do školy.
Uvidíme se odpoledne.
Když musíme do školy, tak sestříháme to video.
- Dobře. - Pojď.
Jste v pořádku?
Tady jsem.
Jak ti je? Je tvůj syn v pořádku?
Jsme v pořádku. Jak je na tom Cuki?
V pohodě, neměj strach. Jsou u něj doktoři.
Jen je vystrašený. Jsou u něj sociální pracovníci.
- Díkybohu. - Ne, počkej.
Salibu, přines mi ten míč.
ZACHRAŇTE DĚTI
Díky.
To je jeho míč. Dáš mu ho?
Přivezl si ho ze Senegalu. Prý se chce stát šampiónem.
Dobře. Rozveselíme ho.
Salime, můžeš?
Dobré ráno.
Bonjour. Salam alejkum.
Jmenuji se Adele.
Společně s ostatními se o vás budu starat.
Teď musíte počkat tady.
Pak vás vezmeme někam, kde se můžete najíst, umýt a převléct.
Vše, co se vás týká, jde přese mě.
Takže mi musíte věřit.
Vítejte v našem krásném městě.
Neřekl jsi mi, jak se jmenuješ.
- Falah. - Falah.
Rania je v nemocnici. Můžeš ji navštívit.
- Dobře. Děkuju vám. - Pojď se mnou a překvapíme ji.
- Je ve čtvrtém patře. - Dobře.
Můžu jí koupit květiny?
- Můžu? - Jistě.
Dobrý den.
Snad se bude Ranii návštěva líbit.
Je pro mě stále záhadou.
Je tu už čtyři měsíce, ale nebyla schopna se integrovat.
Dokonce strávila den u nás doma s mými dětmi.
Doufali jsme, že se trochu otevře, ale bez úspěchu.
Ty jsou za deset eur.
Co jsi mi to chtěla říct?
Nějaké zprávy o dětech z centra, co mají převézt?
Čtrnáct dívek je u uršulinek.
- Tady ve městě? - Ano.
A co chlapci? Zůstanou v Palermu?
Nevím. Jedinou možností je teď převoz do Reggia di Calabria.
Do Reggia?
Ale to budou ještě dál!
Já vím. Kluci z týmu to nevzali dobře.
Odmítají cokoli dělat. Nejí, nemluví, nehýbají se.
Tuňák s rajčaty?
Rajčata s mozzarellou?
Arancini s masem?
Máslové arancini?
No tak, vezměte si.
Co to má být? Držíte hladovku?
No tak, jezte!
Vezměte si ty arancini!
Zeď mlčení.
Kluci, chápete, že jsme na vaší straně?
Nikdo neřekl, že nebudete moct hrát.
Budete hrát za jiné týmy!
Počkejte tady. Půjdu první a podívám se, jak na tom je.
Ranio.
- Adele! - Ahoj.
Říkala jsem, že se za tebou zajdu podívat.
Mám pro tebe překvapení.
Někdo za tebou přijel z velké dálky.
Vydrž.
Pojď dál.
Ranio.
Co se stalo? Ranio?
Ranio.
Ranio?
Nechceš vidět svého bratra?
Co se stalo? Řekl jsi jí špatné zprávy o vaší rodině?
Nechce otevřít.
Zavolej sestřičku nebo někoho!
Co jsi jí řekl?
- Co jsi řekl? Kdo jsi? - Já nevím.
- Tady je.
Zamknula se v koupelně. Pomůžete nám prosím?
Neboj se. Poslala jsem ho pryč.
Ranio, otevři!
Otevři!
Ranio, co to děláš? Neblázni! Slez dolů!
Hej!
Kam utíkáš?
Stůj!
Hej!
Pomalu.
- Víme, kdo to byl? - Hodil je po mně.
Ranio.
Jestli ti máme pomoct, musíš nám něco říct.
Musíš nám říct, kdo je Falah. Proč se ho bojíš?
Proč jsi chtěla udělat tu hroznou věc?
Falah je její manžel.
Manžel?
Vdávala se ve dvanácti.
Její otec ji prodal Falahovi.
Už měl dvě ženy a choval se k ní jako k otrokyni.
Přišel si ji vzít zpátky. Myslí si, že mu patří.
Ale nepatří mu.
Ranio, nepatříš mu.
Slibuji, že Falaha už neuvidíš. Vykopneme ho.
Brzy se za tebou přijdu podívat.
Chiaro, musíme vychovatelům říct, aby se střídali.
- Musí na ni neustále dohlížet. - Ano.
Nesmí být nikdy sama.
No tak, jeď!
Proboha. To bylo o fous.
Sakra!
- Ahoj, Adele. - Ahoj.
Andrea už Silvii vyzvedl. Odjeli před deseti minutami.
- Nestihla jsem to. - Uvidíme se na oslavě.
Jistě. Snad stihnu aspoň sfoukávání svíček.
Tak si aspoň promluvíme o tom ovoci.
- Je to velmi důležité! - Chceš mluvit o ovoci?
Proč si nemůžeme vybrat, jaké ovoce budou naše děti jíst?
- Mají v jídelně organické ovoce? - Aha, jistě.
Počkej moment.
Promluvíme si o tom později. Moc mě to zajímá.
- Zatím. - Haló?
Paní Adele, omlouvám se, ale musím za svou dcerou.
- Co? A co můj dort? - Dala jsem ho do zvláštního balíčku.
Netušíte, jak je pro mě ten dort důležitý.
Ptejte se po Giannim.
Skvěle! Nechte mi tam účet, prosím. Mockrát děkuji.
No tak, tlač.
- Ahoj. - Čau.
Tady se pracuje!
Chystáme diskotéku pro Silvii a její kamarádky.
Věděla jsi, že je náš syn DJ?
- DJ Dynamit! - Vážně?
Ukaž mámě, jak jsi tam skočil. Dojdi pro to video.
Celý den nemluví o ničem jiném.
O skvělém dnu a o tom, jak jste skočili do moře.
- Vážně? - Jsem na vás pyšný! Pojď sem.
- Udělali video? - Podívej, jsme slavní!
Pořád nám přibývají shlédnutí.
- Hvězda internetu! - Jsme virální!
- Virální? - Koukej.
Proboha, podívej se.
Jsi blázen? Takhle skočit do moře?
Zlato, ty jsi atlet?
Tati, s babičkou jsme jich nafoukli 20. Teď je pověsíme!
Dobrá práce!
Zlatíčko, moc ti to sluší!
Viděla jsi to?
Viděla jsi, co jsem donesla? Dort, co jsi chtěla.
Podívej!
Zlatíčko?
- Je hodně naštvaná. - To vidím.
Měla bys s ní promluvit.
Mami, dáš to prosím do lednice?
- Myslím, že je ten pravý čas. - Jdu na to.
Jdu jí představit svět dospělých.
Silvie?
Zlatíčko?
- Jsi na mě naštvaná? - Ano.
Kvůli těm novinám?
Proč jsi mi vyprávěla ty hlouposti? Myslíš, že jsem malá a hloupá?
Nejsem hloupá. Mýlíš se!
Neblázni.
To moc dobře vím!
Zlatíčko.
Já byla hloupá.
Říkala jsem ti jen věci, které jsem pro tebe chtěla.
Ale už se mi nelíbí.
Duhy a jednorožci už se mi hnusí.
Víš, co jsou opravdové pohádky? Ty, co se dočteš v novinách.
Jsou to jen slova, co popisují, co dělám.
Ty děti nejsou moje pravé děti. Jen se o ně starám.
- Proč se tohle nepíše v novinách? - Máš pravdu. Udělali chybu.
Nevěřím ti.
Mrzí mě to, Silvie.
Poslouchej.
Představ si, že jedeš na hodně dlouhý výlet.
Úplně sama.
A když dojedeš do cíle, jsi v zemi, kde nikoho neznáš.
Nemluvíš jejich jazykem.
Nechtěla bys tam mít někoho, jako jsem já, aby tě přivítal?
Někoho, kdo se o tebe postará a rozveselí tě?
Kdybys byla nemocná, zavolá doktora.
Nebo tě zapíše do školy a domluví se s učiteli.
Nebylo by to pak o něco méně děsivé být tak daleko od domova?
Proč bych tam měla jet? Chceš mě tam poslat?
Ne, co to povídáš?
Ty nemusíš nikam utíkat.
- Oni utíkají? - Ano.
Proč musí utéct pryč?
Musí utéct,
protože pocházejí ze země, kde se o sebe lidé nestarají.
Mají tam války a hází po sobě bomby.
Nebo tam není dost jídla. Jsou tam nemocné děti.
Musí utéct, aby našli místo…
kde budou moct žít v míru.
A to je hrozně těžké.
Musí jet moc daleko.
Musí přejít poušť a přeplout moře.
Proč jsou ty děti samy?
Občas se stane, že jejich maminky a tatínkové ten výlet…
nezvládnou.
Umřou?
To stačí! Proč mi to říkáš?
Chceš, abych brečela?
- Jen se snažím… - Nechci to vysvětlit.
- Nechci, abys se mnou mluvila. - Počkej. Poslouchej mě.
Silvie!
- Zlatíčko… - Nechci tě vidět!
Jsi zlá!
Pohádky nejsou správné.
Ale to ani pravda!
Víš, co mi řekla, mami?
- Že jsem zlá a chci ji rozbrečet. - Víš, že to tak nemyslí.
Proč si nevezmeš místo kalhot tohle?
Hodí se to na ceremonii. Máš je ode mě.
Víš, co si myslím?
Že jsem jí zkazila její den.
Zkazila jsem jí narozeniny a možná celý život!
Nepřeháněj to!
Je to dramatický skok od růžových ulic
k válce v Sýrii během jednoho dne!
Na to, čemu musíme čelit, není lék.
Můžeš ji jen naučit žít v tomto světě.
- Jak poznám, že se mi to povedlo? - To nikdo neví.
To není ten dort, co jsem chtěla!
Slyšíš ji?
VŠECHNO NEJLEPŠÍ
- Takový dort nechci! - Zlato.
- Co se stalo? - Podívej.
- To ne, je jahodový! - Ještěže ho chtěla vidět.
Ale já vážně objednala třešňový!
Udělala jsi to schválně. Víš, že jahody nemůžu!
To přece není pravda. Vím, že jsi alergická.
Nevěřím ti!
- A dost! - Co to povídáš? To myslíš vážně?
Proboha.
- Proč se díváš na mě? - Co? No tak!
Dívá se na mě místo toho, aby něco udělal.
- Zavolám do pekařství. - Jo, zavolej tam.
- Co mám říct? - Co máš říct?
Hele, udělám to já. To bude rychlejší! Díky!
- Můžu mluvit s majitelkou? - Ještě se nevrátila.
Aha.
- Vy jste Gianni? - Ano.
Asi před hodinou jsem si u vás vyzvedla dort.
- Ano, vzpomínám si. - Ten dort je jahodový,
ale objednali jsme si třešňový.
- Dcera je na jahody alergická. - Omlouvám se.
Musíme si objednat nový dort. Třešňový.
- Dobře, skvěle. - Prosím.
Jak jsem říkala ráno, musí být třešňový.
- Dobře. - Děkuji.
- Díky. - Na shledanou.
Bože. Vidíš? Všechno je vyřešeno.
Říkala jsi, že jsi ten dort objednala včera.
Ale objednala jsi ho až dnes. Zapomnělas?
No tak. Na tom přeci nezáleží.
Záleží jen na tom, že dostaneš dort, jaký chceš.
Jsi lhářka.
Silvie!
Ta se jen tak nedá.
Mami, ty šaty ti sluší. Vypadáš jako poradkyně.
Babička ti slíbila peníze, když to řekneš?
Ne! Má pravdu. Sluší ti to.
Ty taky?
Silvie.
Promiň, že jsem ti lhala.
Neobjednala jsem ten dort včera, ale dnes ráno.
Přísahám, že jsem tam včera šla, ale už měli zavřeno.
Jdi pryč. Už tě nechci poslouchat. Chápeš?
Co na tom záleží? Za chvíli dostaneš svůj třešňový dort.
Proč už nemyslíme na oslavu?
Nechápeš, že už žádnou nechci?
Silvie.
Silvie, přestaň!
Silvie.
Silvie, prosím.
Už s tebou nechci bydlet. Chci k tátovi.
Massimo! Kde jsou dělníci, co měli pověsit fotky?
Co se stalo? Myslela jsem, že už bude všechno hotové.
Inaugurace je za dvě hodiny!
Odešli. Nechápeš? Všichni odešli!
Adele, viděla jsi to? Chtěla jsem ti volat.
Radnice už jim dlouho nezaplatila.
Měli jim dnes vyplatit starou mzdu, ale…
Sakra! Proč se všechno sype zrovna dneska?
- Je mi to líto. - Co na to říct?
- Vezmu je domů. - Ne!
Na to zapomeň!
Na tom projektu mi záleží. Víš, že tu výstavu nemůžeme vzdát!
Co budeme dělat? Pověsíme je na zeď připínáčky?
Nevím. Ale nic neodnášej. Něco vymyslíme. Prosím!
Adele, promiň, ale máme další problém, ještě větší a naléhavý.
Jde o fotbalový tým z centra Aurora.
- No? - Utekli. Zmizeli!
- Cože? - Ano.
Pak nám volali do kanceláře, aby řekli, že se našli.
Hádej, kde byli?
Jak se dostali dovnitř?
- Konečně jste tady. - Co se stalo?
Jestli to někdo zjistí, budeme mít problém všichni.
Oni, já i fotbalová asociace.
Koukejte na to hřiště. Zrovna jsme vysadili trávu.
Nesmí se na ni ani sáhnout.
A tihle darebáci sem vtrhli a pošlapali ji.
Musíte odsud ty divochy odvést.
Nebo mě vyhodí a je nahlásí.
Dobře.
Tak?
Vysvětlíte mi, co to děláte? Co to do vás vjelo?
Takhle protestujete?
Chceme, abyste nás poslouchali. Všechny jste poslali pryč.
Neodejdeme, dokud neslíbíte, že zůstaneme v Palermu.
Ty jsi Rory, že?
- Ano. - Jsi v druhém ročníku?
- Ano. - Já taky.
- Jak se jmenuješ? - David.
Vím, že je to pro vás těžké, kluci.
Je těžké odjet z města a všechno tu nechat.
Ale poslouchejte mě chvíli.
Děláte si problémy jen kvůli fotbalu.
Nejde jen o fotbal.
Okupujete palermský stadión. Uvědomujete si to?
Můžou vás nahlásit!
Takhle chcete zůstat ve městě? Že vás zavřou do vězení?
Chceme zůstat v Palermu a hrát finále.
V centru jsme pořád zavření. Nikdo o nás neví.
Když jsme začali hrát fotbal, udělali jsme si kamarády v jiných týmech.
Berou nás na párty, k sobě domů, po městě.
Nejde jen o fotbal.
Nejdřív šlo jen o hru,
ale teď jde o náš život.
Nenajdeme pro ně v Palermu místo.
Zkouším to od rána. Volala jsem všem, ale nic.
Ozvali se jen z Reggia. Měli bychom být vděční.
Musíme najít způsob, jak udělat tohle kouzlo.
Ale jak?
Když vás nechám v Palermu…
Adele, to nedokážeš! Kam je dáš?
- Nevím. Ale musíme to udělat. - Do večera?
Jistě! Jinak by to nebyla zábava, ne?
Pomůžu vám, ale musíte mi pomoct.
Byl to náročný den.
Problémů je jako hub po dešti. A ještě k tomu jedovatých.
Co máme dělat?
Pojďte za mnou.
Odcházíme.
Rychle.
Dobré ráno, jsem ráda, že tu všichni jste!
Chci vám vysvětlit, proč je dnešek tak důležitý.
Potřebovali jsme protokol.
Platformu, která by sjednotila všechny aspekty
života cizích mladistvých v našem městě.
Až opustíme tuhle budovu, vše se změní pro ně i pro nás.
Až protokol podepíšeme, každý obyvatel Palerma se může zapsat
a stát se dobrovolným opatrovníkem.
Tyto děti nejsou prokletím ani břemenem!
Nechme je s námi studovat a pracovat.
Myslím, že přijde čas,
kdy propast mezi námi a jimi zmizí.
To bude krásný den!
Děkuji.
- Tak co? - Krásně řečeno, Adele.
Úžasný nápad.
- Děkuji. - Bude mít velký dopad.
- Výstava mě dojala. - To mám radost.
- Můžeme? - Pojďme.
Konečně dojde k podpisu, pane starosto.
Taková nuda. Dej to sem!
Tvoje máma měla ten bláznivej nápad na tuhle výstavu.
Víš, kdo má bláznivý nápady? Blázni!
Jen ji mohly napadnout lidské stojany.
Dobré ráno, všichni.
Díky, že jste přišli na tuto důležitou schůzku.
Podpis protokolu na ochranu mladistvých bez doprovodu.
Měl s námi být i pan ministr,
ale kvůli změně programu musí být v jiném městě.
Trpělivost.
Chtěl bych poděkovat všem městským institucím,
které spolupracovaly na tvorbě tohoto dokumentu.
Radnice, univerzita, občanský soud, soud pro věci mládeže,
centrální policie a zdravotnická a vzdělávací zařízení.
Ale nejvíce chci poděkovat poradkyni Adele Cucciové.
Ta udělala s odhodláním, které je jí vlastní,
vše pro to, abychom se dostali tak daleko.
Byli jsme první v Evropě, kdo uvažoval o přijímání mladistvých.
A jsme poctěni, že vláda vidí tento protokol
jako první krok k potřebné změně zákona, na kterou již nelze déle čekat.
Migrace je strukturálním faktorem naší společnosti,
ne otázkou bezpečnosti.
Pracujeme, aby migrace už neznamenala utrpení,
ale aby byla základním lidským právem.
To je naším snem.
Ale teď se vraťme do reality a podepišme tento protokol.
Díky, kluci. Dejte si něco dobrého.
Díky, díky.
Děkujeme. Ale musíte dodržet své slovo.
Jistě. Slib je slib, ne?
- Dobře. Tak uvidíme. - Uvidíme.
Mockrát vám všem děkuju.
Díky.
Musím si sednout. Bolí mě nohy.
Máme 30 000 zhlédnutí.
- To je dobré? Nerozumím tomu. - Jde to.
Znamená to, že dnes jsme slavní, ale zítra po nás neštěkne pes.
Vždycky to vidí jen pozitivně.
Počkejte. Říkáte, že dneska jsme slavní?
Tak toho využijme! Zapni tu kameru.
No tak, rychle!
Ahoj, já jsem Adele a tohle je Marco, můj syn.
Věřili byste mi, kdybych vám řekla, že to nejkrásnější na světě
je pohled do očí dítěte, kterému jste zachránili život?
Navíc vás pak mají všichni rádi.
Mám pro vás skvělou zprávu!
Ode dneška máte možnost
tento sen zažít.
- Proč teď koukáš do mobilu? - Je to jednoduché.
Musíte přijít ke mně na radnici,
do kanceláře poradkyně pro sociální politiku,
a zapsat se do evidence dobrovolných opatrovníků.
Po absolvování krátkého kurzu
se můžete starat o jedno nebo víc dětí.
Věřte mi, starat se o dítě…
je jako zachraňovat svět.
Budu na vás čekat.
Díky.
Co se stalo?
Prostě vstala a odešla.
Říkala jsem, ať ji nenecháváte bez dozoru, ne?
Byla jsem s ní pořád.
Jen jsem si šla pro sklenici vody.
Jak je možné, že mladistvá jen tak vstane a odejde z nemocnice?
Jsou tu tisíce lidí. Není snadné všechny uhlídat.
Bože.
Salime.
Rozuměl jsi, co jí Falah řekl?
Nejdřív řekl: „Ahoj, Ranio, jak se máš?“
A potom: „Nečekala jsi mě tady?“
To další zašeptal, takže jsem nerozuměl.
Mohl ji vydírat.
Možná.
Vydírají je pomstou jejich rodinám.
Co teď budeme dělat?
- Musíme nahlásit, že se ztratila. - Ano, ale mezitím ji musíme hledat.
Salime, netušíš, kde může být?
Každou chvíli může porodit.
Pojďme za Kalidou.
- Ahoj, Kalido. - Ahoj, Salime.
- Jak se máš, Salime? - Dobře.
Neviděly jste tuhle dívku?
- Byla v nemocnici, hledáme ji. - Ne, promiň.
- Neviděly jste ji? - Ne.
Neviděla jste tuhle dívku?
Je mi to líto.
- Díky. - Nashle.
- Nashle! - Mějte se.
- Salut. - Oui, salut.
Lauro!
- Vás znám! - Já vás taky.
Pamatujete? Adele Cucciová.
A vy jste…
KOKTEJLY
- Coffi. - Coffi!
Chtěl jste být tesařem! Co tu děláte? Proč nestavíte lodě?
- Chtěl jsem vydělávat, ne stavět lodě. - Potřebujeme vaši pomoc, Coffi.
Hedám tuhle dívku, je to ještě dítě.
Jmenuje se Rania. Je těhotná.
- Ne. - Neviděl jste ji?
Neznám ji.
- Je to důležité. Snažte se vzpomenout. - Neznám ji. Nechci problémy.
Díky.
No tak!
Krásné lilky, nechcete?
Počkej. Zařídím to.
Ahoj, chlapi.
Chceme se zeptat, jestli jste neviděli tuhle dívku. Byla v nemocnici.
Je jí 14 let.
A pak přišel zlý muž…
Rania je moje.
Nemůžete mi ji vzít!
Až ji najdu, odvedu ji zpět domů.
Rania je někde úplně sama.
Může kvůli tobě zemřít. Chápeš?
- Zavolala jsem policii. - Co se tu děje?
- Říkám, co se tu děje? - Omlouvám se, nechtěla jsem rušit.
- Rania není tvoje. - Nechte je pracovat!
Vypadněte!
Ven.
- No tak. - Už vás tu nechci vidět!
- Pojďme. - Ven!
- Počkejte! - Říkám, vypadněte.
- Pojď! - Říkala jsem…
- Pojď! - Ne, nenechám ho vyhrát!
Rozumíš? Musíme jít, Salime!
- Musíme je nahlásit. - Jsou nebezpeční.
Uklidni se.
Jak se mám uklidnit?
To já tohle všechno způsobila.
Přivedla jsem Falaha do nemocnice za Raniou!
Jediné, co mě uklidňuje, je…
že Raniu ještě nenašel.
Je někde úplně sama.
Chudák Rania.
- Haló? - Ahoj, Adele?
Promiň, neslyším tě! Je tu hrozný hluk.
Slyším tě. Co se děje?
Nebudeš tomu věřit. Přijeď hned do kanceláře.
- Ale musím nejprve za Silvií. - Cože?
Caterino, musím za Silvií.
Můžeš za ní později. Učinila jsi zázrak. Musíš to vidět!
A taky musíme vyřešit ten problém s fotbalovým týmem.
Chtějí s tebou mluvit.
Počkám na tebe.
- Pojeďme na radnici. - Dobře.
- Ano? - Marco, to jsem já.
Jak to jde? Je všechno v pořádku? Je Silvie pořád naštvaná?
Jsou tu holky, ale Silvia a táta spolu mluví v pokoji.
Přišel už dort?
- Upekli ten správný? - Ještě ne.
Ještě nemůžu přijet.
Poslouchej. Jestli je to tak důležité, o Silvii se postarám.
- Neměj strach. Doraz, až budeš moct. - Díky.
Ahoj, zlato.
Ahoj.
- Jméno a příjmení? - Antonina Russoová.
- Narozena? - V Palermu.
Počkejte moment. Konečně jsi tu!
Co se stalo?
Hned, jak jsi je vyzvala, se sem začali hrnout lidé.
Vysvětlila jsem jim, že vše teprve organizujeme
a začneme je registrovat až zítra. I tak tu ale chtějí nechat své údaje.
- Ale mám i špatné zprávy. - Jak jinak.
Nenašli jsme ubytování pro fotbalisty.
- Ne! - Já vím.
Autobus je odveze do Reggia di Calabria.
- Kde jsou teď? - Poslala jsem je do knihovny.
Mám nápad!
Ahoj, kluci! Pojďte, honem!
Pojďte.
S dovolením.
Poslouchejte! Nejdřív vám chci poděkovat,
že jste zareagovali na mou výzvu.
Tito kluci jsou skvělí fotbalisti.
Jsou smutní, protože musí odjet z Palerma.
To bohužel znamená,
že se nemohou zúčastnit finále turnaje.
Nemáte někdo náhodou možnost jim
od dnešního večera nabídnout ubytování?
Stačí matrace, lehátko nebo spacák. Cokoli máte!
Je to moc důležité.
My máme co nabídnout. Domov, rodinu.
Já mám volný pokoj. Dcera odjela do Londýna!
Pokud nevadí, že bude spát na gauči, tak taky pomůžeme.
- Ano, Adele? - Ctihodnosti, jsem na radnici.
- Chci vám něco ukázat. - A co?
Vidíte je?
Všichni tito lidé jsou ochotní
vzít si domů chlapce z centra Aurora.
Jen potřebuju váš souhlas.
Vidíte? Nepotřebuju ani stánek na ulici.
Chápu, Adele. A gratuluju!
Zrovna jsem vyrazil na schůzku,
ale není to nic důležitého.
Počkají na mě. Vrátím se a připravím všechny dokumenty.
Děkuji vám!
Chlapci, máme pro vás všechny nový domov.
- Na Adele! - Děkuji.
Jestli vyhrajeme, výhru věnujeme vám!
- Paní, omlouvám se za tu chybu. - To se stává.
- Tady to je. Třešňový dort. - Je třešňový, že?
- Třešně. - Co to bylo?
Nemůžu tomu uvěřit.
To je moje auto!
Prosím, zavolejte policii.
Co to děláte?
Jdeme!
- Už je tu! - Konečně je tady!
Dobrý večer, všichni.
- Adele, to je dost. - Jsem tu.
Promiňte, že jdu pozdě.
Rozhodly jsme, co s tím ovocem. Musíme si promluvit.
Ano. Ale nejdřív vyřešme dort a pak ovoce. Dobře?
- Kde je Silvie? - Běžela do svého pokoje.
Utekla hned, jak tě slyšela.
Promiň.
Dáme tam svíčky. Pojďte mi pomoct.
Silvie, zlatíčko…
Spinká?
Taky už se těším do postele.
Jsem hrozně unavená.
Chtěla jsem ti udělat krásný den, ale všechno se pokazilo.
Sakra!
Maličká, co to děláš?
Máš vážně hloupou mámu.
Myslela jsem, že když ti zatajím ošklivé věci,
budeš šťastnější.
Dnes se stalo něco zvláštního.
Svět přišel k tobě.
Zaklepal ti na dveře.
Víš, co udělal? Takhle…
Ťuk, ťuk!
Tady to je.
Překvapení.
Stane se to jen tak a nevíš, jestli je to dobré nebo špatné.
Ale jak to zjistíš, když ho necháš stát za dveřmi?
Takže máš dvě možnosti.
Zavřít dveře a dál snít o svých duhách…
nebo…
Nebo?
Nebo…
můžeš to překvapení pustit dál.
Ale tvůj život už nebude jako dřív.
Nikdo nemůže rozhodnout za tebe ani tě k tomu donutit.
Musíš se rozhodnout sama.
Já ti můžu jen říct, co se stalo mně.
Mnoho a mnoho dětí mi zaklepalo na dveře.
A já pokaždé otevřela.
A udělala bych to znovu.
Protože my dvě máme štěstí.
Ty a já se nemusíme rozdělit.
Jsme tu spolu napořád.
A to je na světě nejkrásnější.
No tak, Silvie.
Nekaž si narozeniny.
Donesla jsem třešňový dort, co jsi chtěla.
A všechny tvé kamarádky se ptají:
„Kde je Silvia? Musí sfouknout svíčky.“
A musíš si přát něco úžasného!
Až budu velká, chci dělat, co děláš ty.
Ale teď si asi musím přát něco jiného.
Hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí, milá Silvie!
Hodně štěstí, zdraví!
Ne, drahoušku. To bude asi omyl. Neboj se.
- Chci vědět, kdo to je! - Ano, ale…
Silvie, co to děláš?
Počkej chvíli!
Ranio?
Kde jsi byla? Hledala jsem tě všude!
- Tati, je tu nemocná dívka! - Co se děje?
- Rychle! - Neboj se.
Bože. Asi má kontrakce. Má rodit za pár dní.
Ne dní, ale minut. Musí dovnitř.
Pomalu, pojď.
- Zvedneme ji. - Ranio.
- Ranio, jsme tady! - Polož se.
Zavolej sanitku. Připrav čistá prostěradla a ručníky.
- A horkou vodu! - Ano.
Díkybohu, že jste tady.
Tudy, prosím.
- Ta rodící žena? - Na konci doprava.
Silvie!
- Silvie! - Naštěstí to šlo hladce.
- Je krásné. - Rozkošné!
Je to holčička!
Silvie.
Hodně štěstí, zdraví!
Hodně štěstí, milá Silvie!
Hodně štěstí, zdraví!
Vymyslela jsi nové přání?
- Přeju si… - Nesmíš to říct!
Je stejné jako předtím.
Na Silvii!
- Všechno nejlepší! - Na zdraví Silvie!
Mami, máme ještě jednu otázku.
Ptejte se.
Jaké to je být Velkou matkou?
Víte co?
Já nejsem Velká matka.
Palermo je Velká matka.
A všichni lidé, co ví, že kulturní rozdíly nejsou nebezpečím,
ale inspirací.
A všichni, co ví, že si nevybíráme, kde se narodíme.
A všichni, co berou migranty jako děti.
Jako děti, které nás potřebují.
Jsme tady.
Chceme být tady.
PO PODEPSÁNÍ PROTOKOLU O DOBROVOLNÉM OPATROVNICTVÍ
V DUBNU 2017 BYL PŘIJAT ZÁKON 47.
TEN PŘISOUDIL PRÁVA MLADISTVÝM BEZ DOPROVODU,
KTEŘÍ TAK MAJÍ STEJNÉ POSTAVENÍ JAKO ITALSKÁ MLÁDEŽ
NEBO MLÁDEŽ V EVROPSKÉ UNII.
Překlad titulků: Vojtěch Vokurka