Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Amira!
Mohammed!
Abdullah!
Ibrahim!
Ibra!
Fatima!
Abdul!
Fatima!
Dumnezeule!
- Andrea, ce e? - Bună, Adele!
Cum adică? Sunt aici. Vrei să-mi deschizi?
- E așa devreme. Unde ești? - La ușă. Haide!
Spune-mi, care e rostul să fim despărțiți
dacă apari la ușa mea la 5:00 dimineața?
Hai, deschide!
De ce nu ai cheile pe care le-ai păstrat?
Stai. „Iau custodia minorilor migranți. Sunt cei 480 de copii ai mei.”
Bună, „mama tuturor”!
- Bună dimineața! Ce-i asta? - Citește!
Interviul.
Ai mai mulți copii decât am asistat eu ca ginecolog.
M-ai trezit pentru asta?
Dacă-mi amintesc bine, acum șapte ani, pe la ora asta,
m-ai trezit pentru că ți s-a rupt apa și trebuia să mergem la spital.
Sigur. Ai venit să sărbătorești ziua fiicei tale la 5:00 dimineața.
Abia am ieșit din sala de nașteri. Gemeni.
Îi fac o surpriză Silviei.
Dnă consilier, pot să intru
sau procedura de intrare a fostului soț
și tată al copiilor tăi trebuie să aibă mai multe clarificări?
Intră.
Aprind lumina.
Mama tuturor!
Pregătește-te. Toată lumea îți va spune așa.
Sunt doar tutore.
E un termen jurnalistic inventat. N-are importanță.
- Au! - Ce s-a întâmplat? Te doare gâtul?
Vrei un masaj? Știi că mă descurc cu mâinile.
Andrea, te dai la mine?
Am auzit că vine chiar și ministrul să semneze protocolul.
Frumos, nu?
- Am nevoie de o cafea. Vrei și tu? - Am adus cornuri calde.
Prezența ministrului e importantă. Nu te bucuri?
Așa aș spune.
Lucrăm de doi ani să ajungem cu toții la un acord.
Ferice de ei! Te-au văzut în ultimii doi ani.
În afară de declarații,
nu era nicio lege pentru minorii neînsoțiți.
Sperăm ca va fi una după semnare.
Sunt bucuroasă. Toți ar trebui să fie.
- Tu nu ești bucuros? - Nu mă privi așa. Și eu sunt.
Suntem primii din Europa care ne gândim la tutori
pentru minorii străini.
Îți dai seama? Oricine se va putea ocupa de ei.
Și voi avea mai puțini copii de care să am grijă.
Poate voi fi mai puțin „mama tuturor”
și mai mult mamă pentru copiii noștri.
Mamă, e deja ziuă?
Nu, iubire. E încă noapte. Mergi la somn.
- Bună, tată! - Bună, iubire!
- La mulți ani! - Ce bine că ești aici!
Hai, e încă noapte. Trebuie să mai dormi puțin.
Când te trezești, sărbătorim. Bine?
Hai!
Gata.
- Nu-mi mai este somn, tată. - A plecat dl Somn?
Ce ștrengar! Îl sun și-i spun să se întoarcă.
Bine. Mergi să-l cauți pe dl Somn acolo.
- Nu poți să ai încredere în nimeni? - Mamă, ai comandat tortul?
- Desigur. - Cu cireșe?
- Da. - Vii la petrecerea mea?
Fac tot ce pot. Îți promit. Vin imediat ce termin lucrul.
Nu e corect, mamă.
Muncești mereu, chiar și când e ziua mea.
Știi că ești iubirea vieții mele. Mi-aș petrece tot timpul cu tine.
Dar chiar și azi trebuie să fac orașul mai frumos.
Ce faci?
Mă gândeam să pun iarbă moale
și proaspătă în locul trecerilor de pietoni.
Toți cei care traversează trebuie să se descalțe
și să simtă iarba moale sub picioare.
- Îți place ideea? - Da.
Mamă, abia aștept să suflu în lumânări.
Am să-mi pun o dorință fabuloasă.
Dar să nu spui nimănui, că nu se împlinește.
Acum dormi, scumpo.
Dormi!
Când te trezești, o să ai șapte ani.
Așa...
Uite-l!
Andrea, e mai bine să nu-l vadă Silvia și Marco.
Tot trebuie să le spui ce faci.
Da, dar Silvia e prea mică să înțeleagă.
Marco e în plină adolescență și abia dacă îmi vorbește.
- Ce e, Caterina? - Închid Centrul Aurora.
Nu-mi vine să cred.
Poliția e aici.
- Asta ne lipsea! - Sunt aici de la 4:00.
Lasă-mă o secundă. Mă îmbrac și vin.
- Bună, tată! - Bună!
- Ce cauți la ora asta? - E ziua surorii tale.
- La 5:00 dimineața? - Te-am trezit?
- Nu, mergeam la baie. - Plec.
- Unde mergi? - Se închide centrul.
Pe mai târziu. Vii la primărie?
Nu, am uitat să-ți spun. Nu mai facem documentarul despre tine.
Nu?
Îl facem despre tatăl unui prieten care repară scutere.
Pe colegii mei îi doare undeva de politicile sociale.
Noapte bună!
Am fugit. Vreau să mă întorc la timp și să-i conduc pe copii la școală.
Au!
Nu vrei un masaj, dar pune-ți măcar asta.
- Am lăsat micul dejun pe masă. - Perfect.
- Bine? - Pa! O zi bună!
PALERMO, 11 IUNIE 2016
Autorizarea temporară a expirat.
Și structura nu a fost autorizată să funcționeze definitiv.
Mă scuzați. Închideți la 5:00 dimineața, pur și simplu?
Sunt cu 40 mai multe persoane decât aveți voie.
Până diseară, toți copiii trebuie transferați.
- Serios, până diseară? - Îmi pare rău! Acestea sunt regulile.
- Sigur. - La revedere!
- Ești bine, Adele? - Da.
Poate gâtul meu ar trebui să doarmă mai mult.
Am niște pastile la birou care să te ajute.
Mulțumesc!
Și eu ce să fac?
Nu înțeleg nimic!
Ce-i cu gălăgia asta?
Ce-i cu gălăgia asta? Nu înțeleg nimic!
Cum pot să vă ajut dacă nu înțeleg ce vreți?
Vrem să rămânem!
Încerc să găsesc o soluție. Asta-i tot ce fac!
Caut... Mă ascultați sau nu?
- Nu vrem să plecăm din Palermo. - Da, vrem să rămânem.
Copii, a existat o problemă.
Azi ajunge o navă și toate centrele sunt ocupate.
Nu putem pleca.
- Știu că nu vreți să plecați. - Nu-i asta. Nu putem.
Trebuie să fim uniți pentru finală.
- E important. - Așa-i!
Ce e finala asta?
Finala turneului din oraș. S-au implicat mult.
Suntem în finală. Jucăm săptămâna viitoare.
- Trebuie să fim uniți și să ne antrenăm. - Am înțeles.
Vă întreb ceva. E mai importantă finala unui joc de fotbal
sau găsirea unui loc unde să stați?
- Ce faci? - Nu vreau să mă calmez!
Liniștiți-vă!
- Ce faci? - Nu înțelegi!
Vrei să te ocupi de toți, dar nu te descurci cu nimeni!
Am muncit din greu pentru asta!
- Am cumpărat uniforme. - Știu.
Facem cursuri, muncim!
- Și acum vrei să plecăm de aici? - Nu.
Noi nu plecăm!
Stăm aici!
Nu plecăm!
Ai terminat?
În primul rând, să nu-mi mai vorbești vreodată așa.
Împreună cu asistenții sociali...
vom face totul ca să rămâneți la Palermo. E clar?
Până diseară!
Avem puțin timp.
În loc să mă ajutați, mă faceți să-mi pierd timpul.
- E clar? - Pleacă!
- Du-te! - Adele, hai să le vedem pe fete.
Bravo!
Rușine!
Nu l-am găsit încă pe proprietarul centrului.
Nu e în Italia.
Sigur. Se bucură de banii câștigați ușor aici, nu?
- Imediat ce revine... - Dacă revine.
Corect. Vreau să vorbesc cu el.
Vreau să-i spun în ce belea ne-a băgat.
- Bună tuturor! - Salut!
Adele!
- Gethru! Ce faci? - Bine, tu?
Bine. Mă doare puțin gâtul. Am visat urât.
- Rania nu se simte bine. - Unde e acum?
A rămas în pat și nu vrea să se ridice.
Du-mă la ea.
Acolo e.
SPUNE NU RASISMULUI
Rania?
Rania.
Micuțo.
Cum te simți?
Rău.
Când trebuie să nască?
- Peste o săptămână. - Merge la controale?
Da, zilnic.
Unde te doare?
Îi este frică.
Mulțumesc, micuțo.
Să chemăm o ambulanță.
Să stăm liniștite.
- Sun eu. - Bine.
Măcar în spital vor ști ce e de făcut.
Da, așa facem.
Rania.
Acum mergi la spital cu Chiara. Nu-ți fie frică.
- Tu vino cu mine. - Nu pot.
Nu te teme.
Trec să te văd azi. Îți promit.
Mă scuzați!
- Merg eu. - Bine, Chiara.
- Pa! - Pa!
- Semnați pentru minoră? - Da, eu sunt tutorele.
Caterina, trebuie să facem ceva.
Să ne gândim la cineva care ne poate ajuta.
Putem să-i ținem măcar pe băieți aici?
Nu știu. Sunt 20, sunt mulți.
- E puțin timp. - Știu că sunt mulți.
Dar avem toată ziua. Să profităm de ea.
Fug acum. Vreau să o duc pe Silvia la școală.
Bine. Ne vedem la primărie. Nu vii îmbrăcată așa, nu?
Trebuia să mă îmbrac elegant pentru evacuare?
Nu, dar măcar întoarce cămașa. E pe dos.
Nu! La naiba!
Nu pot să cred.
- O secundă, e ziua fiicei mele. - Nu puteți intra.
- Silvia! - A sunat deja clopoțelul.
- Nu puteți intra! - Scuze!
Silvia, scumpo!
- Nu puteți intra! - La mulți ani, scumpo!
- Păcat. Aproape ai reușit. - Aproape.
Nici măcar nu mi-a zâmbit.
- N-a citit ziarul, nu? - Ba da.
Ai lăsat-o să-l citească?
L-ai lăsat acasă.
- Trebuia să i-l iei! - L-a găsit înaintea mea.
Era poza ta. L-a pus pe fratele ei să-i citească.
- Ai văzut rezultatul? - Ce trebuia să fac?
Era mai rău dacă îi interziceam.
- Nici nu m-a salutat. - Hai să bem o cafea.
- Am un milion de lucruri de făcut. - Adele.
Fă-ți timp de o cafea. Trebuie să-ți vorbesc.
Mulțumesc!
E ceva ce nu înțelegi. Dacă nu mă ajuți tu, n-o face nimeni.
- Nu te ajut? - Nu.
- Trebuia să-i explici. - I-am explicat.
Dar nu înțelege de ce ți se spune mamă.
Nu înțelege de ce-i numești copiii tăi.
Silvia suferă pentru că ești mereu plecată. Am mai vorbit.
- Da, am vorbit. - Dar nu se schimbă nimic.
De fapt, devine mai rău. Vii tot mai târziu.
Vin mai târziu pentru că sunt multe debarcări.
Sunt mai mulți minori neînsoțiți, așa că am mai multă treabă.
Ce pot să fac? Am o baghetă magică?
Silvia s-a supărat tare de data asta.
Spune acum că ești mereu plecată pentru că locuiești în altă casă.
Cu alți copii de care te ocupi în locul ei.
Le dai să mănânce, îi speli, îi ajuți la teme.
Îi duci la culcare și le spui povești.
Între timp, ea face aceste lucruri cu dădaca sau cu mama ta.
Să fii tutore nu înseamnă doar să semnezi documente.
Trebuie să-i cunosc pe copii.
Să înțeleg ce e mai bine pentru viitorul lor.
Bine, explică-i. Implic-o pe fiica ta.
Vezi cum e dacă descoperă singură?
Dacă îi explic ce fac cu acești copii,
trebuie să-i explic și de unde vin, de ce fug.
Bine. Dacă preferi să o excluzi, n-ai decât.
Vreau doar să o protejez.
Nu vreau ca o fetiță încă atât de mică
să aibă coșmaruri noaptea, crezând că lumea înseamnă doar război,
boală, foamete, moarte, violuri.
Lucruri la care sunt supuși copii de vârsta ei. E clar?
E rău că nu vreau ca fiica mea să trăiască în frică?
Nici nu poate trăi într-un basm,
în care mama ei vopsește străzile roz.
Azi e ziua ei. Nu pleca la muncă.
Fă-i o surpriză. Du-o la mare. Petrece-ți timpul cu ea.
Sunt sigur că ar fi cel mai frumos cadou pentru ea.
O să aibă iar încredere în tine.
Știi ce mi-a zis azi? Că nu vrea să vii la petrecere.
- Așa a spus? - Da.
A spus că nu vrea persoane pe care le urăște.
Haide, aici! Oprește!
Un om care s-a agățat de cârma unui vas de marfă a fost salvat
de Paza de Coastă.
Vino!
- Ruta este folosită din nou. - Vreți un tort de cireșe?
Da, de cireșe.
Puneți și frișcă, ciocolată și cremă. Îi place mult crema.
Nu-mi vine să cred că face șapte ani. A crescut!
...a spus un reprezentant al Consiliului local Palermo,
unde se așteaptă azi o nouă debarcare în port.
Așa. Încet, cu grijă.
Massimo!
Mi-am imaginat-o.
Dar când o văd instalată aici, are un impact incredibil. E minunată.
A fost ideea ta să o punem cu fața în jos.
Am făcut multe expoziții, dar nimeni nu s-a gândit la asta.
Vino să-ți arăt ceva. Dacă stăm aici, chiar dedesubt...
Vezi?
Îi privim așa cum mă priveau ei când i-am pozat.
E adevărat.
Ai făcut o treabă grozavă.
Cred că această imagine valorează cât o mie de discursuri.
- Împuternicirea. - Mulțumesc!
- Pot? - Da. Vino, Caterina.
Ce e?
- M-am schimbat. - Măcar aia.
N-o să ai liniște. Toți vorbesc despre articolul ăsta.
Nu începe și tu, Caterina!
Sună de la radio, televiziuni, ziare.
Vor un interviu despre articolul cu „mama tuturor”.
- L-au citit toți. - Problema e că l-a citit și fata mea.
Silvia?
A fost șocată.
Chiar crede că am 480 de copii.
Și că tot ce i-am spus despre slujba mea...
Da, străzile roz, curcubeul...
Crede că sunt doar scuze
inventate ca să stau cu alți copii.
Nu te îngrijora. E doar o reacție de moment.
A spus că mă urăște.
Să-mi spună așa ceva... Știi că trăiesc pentru copiii mei.
Știu asta.
Dar știi că deseori spunem contrariul a ceea ce gândim.
Spune asta pentru că te iubește.
- Întâlnirile de azi... - După semnarea protocolului?
Da. Amână-le pe toate.
Trebuie să vorbesc cu Silvia.
E prea important.
Stai puțin. Ți-am adus pastilele pe care ți le-am promis.
E un remediu natural.
- Conține gheara-diavolului, ananas... - Da, da.
Am încredere. Dacă e de la tine, sigur funcționează.
Să începem.
Asta e cererea familiei Osvaldi pentru casă.
I-am cunoscut.
Dar spun că nu te-ai ținut de cuvânt.
Cred c-ar trebui să te întâlnești cu ei imediat. Păreau ofti...
Spune, Caterina. Erau ofticați?
- Foarte hotărâți. - Hotărâți, da.
Au spus chiar că organizează un protest.
- Perfect. Îi văd săptămâna viitoare. - Bine.
Kimberly, fata din Somalia.
- Operație la coloana vertebrală? - Da.
Biata de ea.
Și mai e întâlnirea cu asistenții sociali pentru căminul de bătrâni.
- Pentru că seniorii... - Bine, scrie în agendă...
Ba nu, sună-i!
Poate au loc pentru băieții de la Aurora. Echipa de fotbal.
- Da, bună idee. - Și ei păreau foarte...
Cum ai spus?
- Hotărâți. - Da, foarte ofticați.
Și ultimul lucru. Optsprezece fete ar putea pleca la Ragusa.
- Încă trebuie confirmat. - Bine.
Nici ele nu sunt fericite să plece din Palermo.
Eu cu atât mai puțin.
Dar până nu se aprobă custodia temporară, nu sunt șanse să rămână în Palermo.
Scuză-mă!
- E Carlo, de la Teatrul Montevergini. - Bine.
- Bună! Adele? - Bună!
Nebunul de Kalif s-a urcat pe clădire cu o fată.
Poftim? E în pericol?
Nu, dar cere să vorbească cu tine.
Vino, te rog. Avem repetiții.
Bine. Vin imediat ce termin.
- Te aștept. - Pa!
Navigatori veniți de peste tot,
la cârma navelor, vaselor, bărcilor.
Intră în Palermo fără să bată.
Creștinii din Palermo păreau să doarmă.
Păreau să viseze.
Dar nu, erau morți.
- Adele, bine că ai venit. - Carlo.
Suntem în întârziere, nu putem întrerupe repetițiile. Cei doi trebuie să coboare.
- I-am chemat și pe părinții fetei. - Părinții.
Bună ziua! Sunt Mauro Crivello. Suntem părinții Vittoriei.
Vittoria e Julieta de acolo de sus, nu?
Kalif e impulsiv, știi asta.
- Nu respectă regulile. - Face ce vrea. Știu.
- Pot să le vorbesc puțin? - Vă rog!
Mă scuzați pentru întrerupere. Copii, îmi spuneți ce s-a întâmplat?
Vrem să ne căsătorim.
- Serios? - Da.
Îmi faceți o favoare?
Vreți să coborâți? Mă doare gâtul și nu pot să mă uit în sus.
Nu coborâm.
Vrem semnătura părinților Vittoriei și pe a ta ca să ne căsătorim.
Da. Nu coborâm dacă n-avem permisiunea voastră.
Să nu credeți că e ideea lui Kalif. E a mea.
Îmi asum toată răspunderea.
Dacă nu le dăm permisiunea, vor să fugă de acasă. Nu-i putem opri.
Ce exagerare! Parcă suntem pe vremea bunicilor.
- Da! - Kalif nu are încă acte.
Se teme să nu fie dat afară din Italia când face 18 ani.
Dacă îl trimit pe Kalif, merg cu el.
O auziți? Nu știm ce să facem.
Copii, nu pot să semnez pentru căsătoria voastră.
- De ce? - Ce bine!
Nu voiam să-i refuzăm noi.
Dar am vești bune! Dle și dnă Crivello,
ați vrea să deveniți tutorii lui Kalif?
- Cum putem să facem asta? - În curând veți avea ocazia...
să vă înscrieți pe lista de tutori voluntari.
Kalif ar sta la voi acasă, sub tutela voastră.
Și dacă vreți să-l primiți în familie,
putem începe procedura de custodie.
Ce ziceți?
Pare un compromis acceptabil?
Suntem de acord. Important e să putem rămâne împreună.
Ce zici, tată?
Ce să spun?
- Bine... - Mă bucur.
Dacă sunt trandafiri, vor înflori.
- Bună ziua, dle judecător! - Bună ziua!
Uite ce am adus!
Vrei să sărbătorești semnarea protocolului de azi?
Cu voia Domnului, voi avea mai mult timp pentru mine și copii.
Să sperăm că vor fi tutori voluntari în Palermo.
- Până acum, doar mi-i-am imaginat. - Sunt optimistă.
Vom vedea cum reacționează orașul nostru iubit.
Sunt sigură că vor fi mulți. Și aici, și în toată Italia!
- Bine. - Gustă!
Azi e ziua fiicei mele.
Mulțumesc, dar încerc să evit dulciurile.
Am 64 de copii pe care trebuie să-i mut până diseară.
- Da. - Pentru că s-a închis Centrul Aurora.
Și acum vor să-i împrăștii prin toată Sicilia.
- Știu. - Nu mai sunt locuri în Palermo.
Și locurile disponibile sunt pentru următoarea debarcare de minori.
Desigur.
Deci ce vrei de la mine?
Trebuie găsită o cale să rămână la Palermo.
- Da, desigur! - Da.
Mulți dintre ei au început cursuri profesionale,
cursuri de italiană, teatru, fotbal.
Dacă pleacă, se termină totul.
Palermo investește în ei și apoi îi pierde?
- Dnă Cucci... - Da, știu ce vrei să spui.
Dar trebuie să înțelegi că-i cunosc pe toți acești copii.
Le cunosc poveștile, problemele. Cum să mă duc la ei și să le spun:
„Schimbați orașul și consilierul. La revedere!”
Ascultă, „mama tuturor”. Cred că te implici prea mult.
Avem o urgență și trebuie să ne adaptăm.
Lasă-i să plece. Vor veni alții azi, mâine.
Nu insista.
- Știi la ce mă gândeam? - La ce?
O custodie temporară.
Știu. Vei spune că e imposibil până diseară.
Ce vrei?
Să pui tarabe pe stradă și să dai custodia trecătorilor?
Fără o listă de tutori, nu știm cui să ne adresăm.
Îmi pare rău!
Hai să semnăm mai repede protocolul.
După părerea ta...
care e cea mai dulce?
Asta.
- Băieți, unde mergeți? - La dna consilier Cucci.
- Aveți programare? - Da. El e fiul ei.
Ești fiul „mamei tuturor”.
Care dintre cei 480?
Tipul ăsta e un idiot.
Locul ăsta e mult mai fain decât atelierul tatălui meu.
Hai să facem interviul și apoi suntem liberi.
- Pot? - Da, Adele. Intră!
- Bună ziua, dle primar! - Bună ziua!
E doar 10:00 dimineața și parcă m-am trezit de două zile!
- Au evacuat centrul la 5:00 dimineața. - Știu, mi-au spus.
Îi mutăm pe copii.
Dar mă tem că trebuie să-i transferăm din Palermo.
Am adus copii pentru toți consilierii. Vreau să citească toți.
Au scris un articol pe cinste. Schimbăm imaginea orașului, nu-i așa?
Să zicem că ne străduim.
Îți amintești cine a stat aici înaintea mea?
- Toți știu. - Stai jos.
Nu putem vorbi despre Palermo fără să vorbim despre mafie.
Avem o problemă.
Ca să vezi!
M-a sunat prefectul să-mi spună că ministrul nu vine.
Poftim?
Spune că s-au schimbat planurile.
Știi tu, o urgență.
Dar noi semnăm oricum?
Prefectul spune că ministrul ține să fie prezent.
Sincer, și eu țin. Și tu ar trebui.
Sigur, țin foarte mult, dar nu cred că e indispensabil.
Nu ne putem permite să amânăm semnătura.
Știu, am organizat totul pentru azi.
Dar nu e o chestiune de azi sau mâine.
Problema e că în fiecare zi sunt tot mai mulți minori neînsoțiți.
Îți amintești cum a apărut ideea unei liste de tutori voluntari?
Sigur că da! A intrat aici și a zis: „Dle primar, am nevoie de ajutor!”
Și știi de ce am cerut ajutor?
Pentru cei 500 de minori de care te ocupi.
Dacă tot amânăm lista de tutori...
voi continua să fiu singură.
Lucrez sâmbăta, duminica, seara.
Copiii mei nu mă mai văd!
Și asta nu e bine nici pentru ei, nici pentru mine.
Înțeleg.
Fetița mea e atât de supărată pe mine,
încât nu vrea să vin la petrecerea de ziua ei.
Îmi pare rău, Adele!
Dar cine să-i spună prefectului?
Aici jos sunt armele lui Giuseppe Garibaldi.
Astea sunt armele pe care Napoleon Bonaparte
le-a dat amiralului Gravina. Sunt frumoase.
Aici sunteți?
Au venit să te caute la birou. Le-am arătat niște lucruri.
- Bine. - Vă las.
S-a confirmat. Primele 18 fete pleacă la Ragusa.
- Pentru celelalte nu avem vești. - Bine, așteptăm.
Pe mai târziu. Pa!
- Nu trebuia să mergeți la atelier? - Din păcate, nu.
A decis profesorul, dar mie îmi convine.
Te intervievăm și plecăm. Nu te îngrijora.
Atunci să mergem.
- Bună, Blessin! - Bună!
Bună!
- Vino, Sonia! - Vin!
Sonia, nu știu în ce livadă le plantezi.
Nu contează. Le plantez undeva.
Aveți noroc azi.
- Avem o ședință de consiliu local. - Ce noroc!
Ce e consiliul local?
Practic, e guvernul orașului.
Consilierii și primarul se întrunesc ca să decidă ce trebuie făcut.
Ești consilier de politici sociale?
- Exact. - Ce înseamnă asta?
E mama tuturor, mai puțin a mea și a surorii mele.
Îmi pare rău! Nu trebuia să citești articolul.
Mai ales, nu trebuia să i-l citești surorii tale!
Toți l-au citit, mamă.
De asta ne-a pus profesorul să venim aici.
Îmi pare rău c-ați fost obligați.
Dar acum sunteți aici. Ce vreți să faceți? Veniți.
Am întârziat deja la ședință.
PLEACĂ ACASĂ!
Pleacă acasă, dle primar!
Toți sunt niște hoți!
PREA MULTE CASE FĂRĂ OAMENI PREA MULȚI OAMENI FĂRĂ CASE
Stimați colegi, înainte de a trece la ordinea de zi,
voiam să vă informez
că protocolul la care am lucrat de atâta timp
e gata în sfârșit.
După cum știți, Italia, dar mai ales Palermo,
se confruntă cu o problemă uriașă.
Prin urmare, a fost nevoie să ne unim gândurile
și micile noastre resurse ca să devenim mari.
Acest protocol e un pas decisiv...
spre o primire care să respecte mai mult drepturile omului!
Noi voiam să vorbim cu voi!
Cu primarul.
CUCCI, MAMA TUTUROR
Cu consilierul pentru ospitalitate.
Ce se întâmplă?
Bravo! Minunat!
Nu bine, fantastic!
Noi, oamenii din Palermo, ce facem fără casă?
Știm foarte bine că e o urgență cu locuințele.
Și facem tot posibilul să o rezolvăm cât mai bine.
Noi am făcut tot ce puteam! Dnă consilier!
Mama tuturor!
Ne-am înscris pe liste!
Pe liste!
FRONTUL PENTRU CASE
Puncte!
Și nu s-a întâmplat nimic!
REFUGIAȚI FALȘI PROFIT REAL
Absolut nimic!
De fapt, cu persoanele care protestează azi
m-am întâlnit de multe ori în aceste luni.
Și lucrăm deja ca să găsim soluții pe termen lung.
Care?
- Ce-ar trebui să facem? - Ce întrebări sunt astea?
Însoțiți-l pe domnul acesta afară. Și scoateți pancarta!
Haideți, repede.
Un lucru nu-l exclude pe celălalt. Știți bine asta.
Imigranții au dreptul la ospitalitate cum aveți voi dreptul la o casă!
Da, dar sunt cetățean al orașului, am mai multe drepturi!
Nu faceți nimic pentru noi!
- Mergi! - Hai!
De ce nu deschizi granițele și-i primești pe toți?
Nu știi să-ți faci meseria!
- Dle primar. - Ce-i?
M-au sunat. Merg în port sau îmi dau demisia?
Ce demisie? Mergi. Vin și eu.
- Dle președinte, să continuăm. - Marco, să mergem!
Îi dăm cuvântul consilierului Giannutri.
- Adele, stai! - Băieți, trebuie să merg în port.
Mergeți la școală. Facem interviul mai târziu.
Venim cu tine. Îl facem în mașină, pe drum.
Nu înțelegi.
A fost o debarcare. Nu e ceva pentru copii.
Dar tu nu lucrezi pentru copii?
- Pot să încep să-ți pun câteva întrebări? - Da.
Bine. De ce ai acceptat să devii consilier?
Lucram deja în domeniul social,
într-o cooperativă care se ocupa de copii și tineri
- ...mai ales din periferii. - Ce implică meseria ta?
Mă ocup de imigrație, familii, bătrâni...
și de minori, italieni și străini.
Ce te-a impresionat cel mai mult?
Ce mă impresionează cel mai mult la fiecare debarcare e privirea lor.
Ochii lor se lipesc de tine.
Fiecare poartă cu sine amintirea persoanei pierdute,
care nu a reușit, care a murit.
Marea e doar ultima etapă
dintr-o călătorie extrem de lungă, care durează luni de zile,
printre atâtea obstacole.
Deseori, marea e locul unde se oprește călătoria lor.
Unii dintre ei, cei mai norocoși, reușesc să se salveze.
Erau copii!
Mulți, din păcate, nu reușesc.
Și sfârșesc pe fundul mării.
- Am ajuns. - Mai avem întrebări pentru tine.
După debarcare.
Veniți cu mine. Mergem la cafenea.
Poftiți!
- Bună ziua tuturor! - Bună!
- Bună! Ce faci? - Bine. Ce dorești?
- Zece cafele. Mulțumesc! - Zece cafele?
Vrei să fii trează toată luna?
Înaintați!
- Am adus cafea. Vrei? - Mulțumesc, foarte drăguț.
- Nu vrei? - Nu, mulțumesc!
- Fără zahăr? Tu vrei? - Mulțumesc!
- Bună, copii! - Bună!
Înaintați!
Copii, așteptați-mă aici.
Puteți filma de aici. Nu uitați să fiți discreți și respectuoși.
Nu băgați camera în fața oamenilor.
Amintiți-vă mereu de unde vin.
Mai ales, rămâneți în acest pavilion.
E singurul loc sigur. Nu puteți pleca de aici. E clar?
Aveți grijă!
Înaintați!
Mergi!
Unul câte unul.
Uită-te la el. A leșinat!
O targă, imediat!
Unu, doi, trei!
Nu vă apropiați.
Faceți loc, vă rog.
- La o parte! - Împinge!
- Ușor! - Ușor! Faceți loc!
Hai!
Hai! Faceți loc!
E în regulă.
- Ce se întâmplă? - Nu știu. A leșinat.
- Nu-mi dă drumul la mână. - Te eliberez.
Dacă te ține de mână, probabil nu e așa grav.
- Avem noi grijă. Mulțumim! - Mulțumesc! Spor!
Să-i verificăm parametrii.
PAZA DE COASTĂ
Bună ziua tuturor!
- Bună! - Bună!
Ce minge frumoasă!
Avem un jucător aici!
Cum te cheamă?
- Cuki. - Cuki?
- Îmi place. - Adele?
- Chiara. - Bună!
- Cum stăm? - Am estimat 52 de minori.
- Toți în Palermo? - Da. Locurile erau deja alocate.
- Deci rămân toți cu tine. - Perfect. Pe mai târziu.
- Adele? - Da.
Sora mea.
- Am venit în Italia ca să-mi caut sora. - Da.
Sunt îngrijorat. Trebuie să o găsesc. Mi-a zis să întreb de Adele.
- Să vin la Palermo. - Așteaptă.
- Câți ani ai? - Am 17 ani.
Ai acte?
Nu, așteaptă.
Salim, mă ajuți cu traducerea? Mulțumesc!
A pierdut totul pe mare.
Și...
E singurul lucru care mi-a rămas. Sora mea mai mică, Rania.
Da! Nu am recunoscut-o.
- O cunosc. Eu am grijă de ea! - Bine.
Scuze. Au venit primarul, prefectul, șeful poliției și episcopul.
Trebuie să plec. Îmi pare rău! Vorbim mai târziu, bine?
- Vreau și eu să filmez. - Stai.
- L-ai ținut toată dimineața. Dă-mi-l! - Bine, ia-l.
- Bună ziua! - Bună ziua!
Trebuie să ne apropiem, nu se aude.
- Mama ta a zis să stăm aici. - Cine-i mama, poliția?
- Dle primar. - Dle mareșal.
Dle prefect.
Excelență.
De ce nu a acostat direct nava?
Comandatul general ne-a dat ordine pentru altă salvare de migranți.
Ca să fim mai rapizi, nu aducem nava în port.
Transbordăm naufragiații pe vasul de patrulare.
Bine, continuați.
Haideți! Plecăm!
- Bună, dle primar! - Bună, Adele!
- Dle prefect. - Bună ziua!
Vorbeam cu prefectul despre absența ministrului.
Explici tu?
Da. Primarul mi-a spus cât de important ar fi să semneze azi, dar...
Înțeleg. Vreți să amânăm semnarea?
- Asta e? - Nu.
Ministrul mi-a repetat că ține foarte mult la ceremonie.
Vrea să dea un semn de prezență și sprijin pentru inițiativă.
- Ar fi important pentru voi, nu? - Da.
Ne-a lăsat decizia dacă amânăm sau nu.
Eu cred că ar fi mai bine să amânăm.
Dacă semnăm azi, de mâine acești copii vor avea un tutore voluntar,
care îi primește și îi îngrijește.
Vor începe un parcurs de integrare!
Nu vor mai fi numărul 600 pe lista mea.
Azi sunt 52.
Dar mâine vin mai mulți și poimâine, și mai mulți.
Să nu pierdem timpul. Timpul e prețios!
Absența ministrului e deja o lovitură grea.
În plus, am anunțat și în presă. Nu va bate mai mult la ochi?
Mă scuzați!
Oprește-te!
Oprește-te, e periculos! Stai!
Cuki!
Stai!
Ajutor!
Mamă!
Mamă, ține-te de ăsta.
Hai!
Hai, dă-mi mâna.
Unu, doi...
Dă-mi mâna!
Adele!
- E totul în regulă? - Da.
Dle primar!
- Vrei să faci și tu o baie? - Poate altă dată.
Ce zici? Ministrul s-ar fi aruncat în apă?
Sigur că da!
Dacă trebuie să semnăm, hai s-o facem!
Hai s-o facem!
Deci...
după cum vedeți, Palermo a pornit din nou mașina ospitalității.
După-amiază, va fi semnat protocolul
referitor la parcursul minorilor neînsoțiți.
Vă anunț de pe acum că ministrul nu va fi prezent,
dar urgența ne obligă să mergem înainte.
- Ai fost curajos, știi? - Tu ai fost proastă.
Nu poți sări în mare să salvezi pe cineva fără colac de salvare.
Știu.
Așa sunt eu. Mă arunc, nu stau pe gânduri.
- De ce faci asta? - Ce?
Mă scuzați.
Asta am reușit să găsim. Îmi pare rău.
- Nu te scuza, e perfect. Mulțumim! - Cu plăcere!
Asta e pentru tine.
Asta e pentru mine.
- Să ne schimbăm. - Unde?
Aici! Unde altundeva?
Ți-e rușine? Eu te spălam până mai ieri.
Așteaptă.
Nu mă uit.
Erau o mie de polițiști acolo. Era suficient să-i ceri unuia dintre ei.
Da.
Nu vezi că e ceva instinctiv?
Eu...
Când văd un copil în dificultate...
Pentru că fiecare copil pe care-l vezi devine al tău?
Chestia asta cu „mama tuturor” e absurdă.
Ești mare acum. Nu înțelegi că e doar o expresie?
Că a inventat-o presa?
Pentru că sunt consilier, sunt tutore pentru mulți minori.
Copii care n-au pe nimeni.
- Dar e un rol administrativ. - Ce spui?
Te-ai aruncat în apa murdară din port să salvezi un copil necunoscut.
Un consilier n-ar trebui să facă asta.
De fapt...
N-o fac pentru că sunt consilier.
O fac pentru că e lucrul corect.
Toți ar trebui să facă asta. Dacă cineva are nevoie, îl ajuți.
Știu că n-a fost plăcut să citești articolul azi dimineață.
Nu-mi pasă! Silvia și-a imaginat cine știe ce.
Plângea, țipa. Era furioasă.
Oricum, tata a încercat s-o calmeze.
Măcar aveți noroc de un tată special.
Spre deosebire de mamă.
- Oricum, o să vorbesc cu Silvia. - Ar trebui.
Marco.
Aș vrea să înțelegi.
Dacă fac meseria asta și o fac în acest mod...
e ca să fiți mândri de mine.
- Marco! - De ce n-ai sărit și tu?
Cum puteam să vă filmez? A fost o nebunie!
- Serios? - Toată presa vorbea despre voi!
Serios?
Înțeleg că această semnătură a primarului va fi importantă.
Da, foarte importantă.
Să mergem! Trebuie să fim acolo.
Voi vă întoarceți la școală.
Ne vedem după-amiază.
Dacă mergem la școală, edităm filmarea.
- Bine. - Să mergem.
Ești în regulă?
Aici sunt.
Ești bine? Și fiul tău?
Suntem bine. Ce face Cuki?
E bine, nu te îngrijora. E la doctor.
E doar speriat. Asistenții sociali stau cu el.
- Slavă Domnului! - Așteaptă.
Salibu, adu-mi mingea.
Mulțumesc!
E mingea lui. Vrei să i-o dai?
A adus-o din Senegal. Vrea să devină campion.
Bine. Îi facem galerie.
Salim, scuză-mă.
Bună dimineața!
Bonjour! Salam-aleikum!
Numele meu e Adele.
Împreună cu cei pe care-i vedeți, o s-avem grijă de voi.
Trebuie să așteptați aici.
Apoi mergem undeva unde puteți să mâncați, să vă spălați și să vă schimbați.
Tot ce are legătură cu voi trece pe la mine.
Așa că trebuie să aveți încredere în mine.
Bun venit în frumosul nostru oraș!
Nu mi-ai spus cum te cheamă.
- Falah. - Falah.
Rania e la spital. O poți vizita.
- Bine, mulțumesc. - Vino cu mine. Îi facem o surpriză.
- E la etajul patru. - Bine.
Pot să cumpăr flori?
- Pot? - Da.
Bună!
Să sperăm că Rania se va bucura de vizită.
Fata aceea e un mister pentru mine.
E aici de patru luni și nu s-a integrat.
Chiar a petrecut o zi la mine acasă, cu copiii mei.
Speram să se deschidă puțin, dar n-a fost așa.
E zece euro.
Ce ai să-mi spui?
Ai vești despre copiii de la centru care trebuie mutați?
Paisprezece fetițe sunt găzduite de maicile ursuline.
- Aici, în oraș? - Da.
Și băieții? Îi putem ține la Palermo?
Nu știu. Singura soluție acum e Reggio Calabria.
Reggio Calabria?
Dar îi trimitem și mai departe!
Băieții din echipă fac scandal.
Refuză să mănânce, să vorbească, să se miște.
Ton și roșii?
Roșii și mozzarella?
Un arancini cu carne?
Un arancini cu unt?
Hai, luați!
Nu înțeleg. Ce faceți, greva foamei?
Hai, mănâncă!
Ia un arancini.
Un zid al tăcerii.
Băieți, vreți să înțelegeți că suntem de partea voastră?
N-a zis nimeni să nu mai jucați.
Puteți să jucați, dar în alte echipe.
Așteptați aici. Intru eu prima să văd cum se simte.
Rania.
- Adele! - Bună!
Vezi? Ți-am promis că vin să te văd.
Am o surpriză pentru tine.
Cineva a venit să te vadă de foarte departe.
Așteaptă.
Vino!
Rania.
Ce s-a întâmplat? Rania?
Rania.
Rania?
Nu vrei să-l vezi?
Ce s-a întâmplat? Ți-a dat vești rele despre familia ta?
Nu deschide.
Cheamă o asistentă, pe cineva!
Ce i-ai spus?
- Ce i-ai spus? Cine ești? - Nu știu.
- A venit.
S-a încuiat în baie. Ne ajuți, te rog?
Stai liniștită. L-am trimis de aici.
Rania, deschide!
Deschide!
Rania, ce faci? Ai înnebunit? Dă-te jos.
Hei!
Unde pleci?
Stai!
Hei!
Încetișor.
- Știm cine era? - Privește. Le-a aruncat după mine.
Rania.
Dacă vrei să te ajutăm, trebuie să ne spui ceva.
Spune cine e Falah. De ce te temi așa de el.
De ce voiai mai devreme să faci așa ceva?
Spune că Falah e soțul ei.
Soțul tău?
A fost măritată când avea 12 ani.
Tatăl ei i-a vândut-o lui Falah.
El avea deja două soții și o trata ca pe o sclavă.
A venit doar ca să o ia de aici, crezând că-i aparține.
Dar ea nu-i aparține.
Rania, nu ești a lui.
Îți promit că n-o să-l mai vezi pe Falah. Îl alungăm de aici.
Te vizitez din nou în curând.
Trebuie să le spunem educatorilor să facă cu rândul.
- Să o verifice în permanență. - Da.
Nu trebuie lăsată deloc singură.
Hai, mișcă-te!
Dumnezeule, am murit.
La naiba!
- Bună, Adele! - Bună!
Andrea a luat-o pe Silvia. Au plecat acum zece minute.
- N-am reușit să ajung. - Ne vedem la petrecerea Silviei.
Sigur. Măcar poate suflu în lumânări cu ea.
Apoi poate vorbim despre fructe.
- E foarte important. Vital! - Vrei să vorbim despre fructe?
De ce nu putem alege ce fruct mănâncă la școală copiii?
- Să fie bio sau nu? - Ai dreptate. Desigur.
Scuză-mă o secundă.
Vorbim mai târziu, sunt foarte interesată.
- Pa! - Pa! Alo?
Dnă Adele, mă scuzați. Trebuie să-mi iau fiica.
- Și tortul? - L-am pus într-un ambalaj special.
Nu știi cât de important e tortul pentru mine azi.
Întrebați de Gianni.
Perfect! Lasă-mi bonul de plată. Mulțumesc mult!
Hai, împinge!
- Bună! - Bună!
Dar ce serioși sunteți!
Pregătim ringul de dans pentru Silvia și prietenele ei.
Știai că fiul tău e DJ?
- DJ Dinamită. - Serios?
Arată-i saltul în apă. Adu filmarea.
De când a venit, numai despre asta vorbește.
Despre ziua asta minunată și saltul vostru în mare.
- Serios? - Sunt mândru de voi. Vino aici!
- Au făcut un film? - Privește! Chiar suntem faimoși!
Avem multe vizualizări și continuă să crească.
- Vedeta internetului! - Suntem virali acum.
- Virali? - Privește!
Dumnezeule!
Ești nebun? Te arunci așa în port?
Dragule, ești un sportiv?
Tată, eu și bunica am umflat 20. Acum le agățăm.
Bravo, scumpo!
Iubito, ce frumoasă ești!
Ai văzut?
Ai văzut ce am adus? Tortul pe care-l voiai.
Uită-te!
Iubito?
- E foarte supărată. - Am văzut.
Poate ar trebui să-i vorbești.
Fă-mi un serviciu, mamă. Îl pui în frigider?
- Cred că e momentul. - Da, imediat.
Să o aducem în lumea adulților.
Silvia?
Iubito?
- Ești supărată pe mine? - Da.
Din cauza ziarului?
De ce mi-ai zis doar basme? Crezi că sunt mică și proastă?
Nu sunt proastă. Te înșeli!
Glumești?
Știu foarte bine!
Iubito...
Eu am fost proastă.
Am vrut să-ți spun doar lucrurile frumoase pe care mi le imaginam.
Nu-mi mai plac acum.
Curcubeiele și unicornii îmi fac scârbă.
Știi care sunt basmele reale? Cele din ziar.
Sunt doar cuvinte ca să explic ce fac.
Copiii aceia nu sunt ai mei. Doar am grijă de ei.
- De ce n-au scris asta în ziar? - Ai dreptate. Au greșit.
Nu te cred.
Îmi pare rău!
Ascultă-mă cu atenție.
Imaginează-ți că faci o călătorie foarte lungă.
Singură.
Și ajungi într-o țară unde nu cunoști pe nimeni.
Nu vorbești limba.
Nu ți-ar plăcea să te întimpine o persoană ca mine?
Care să aibă grijă de tine și să te învelească?
Dacă ești bolnavă, cheamă un medic.
Sau te înscrie la școală și vorbește cu profesorii.
Nu ți-ar fi mai puțin frică să fii departe de casă?
De ce să fiu într-un loc singură? Vrei să mă trimiți acolo?
Nu, ce spui?
Tu nu trebuie să fugi.
- Ei trebuie să fugă? - Da.
De ce trebuie să fugă?
Trebuie să fugă
pentru că, în țara lor, oamenii nu se iubesc între ei.
Se războiesc, aruncă bombe.
Sau nu au nimic de mâncare. Copiii se îmbolnăvesc.
Așa că trebuie să fugă într-un loc...
unde pot să trăiască în pace.
Și e dificil, să știi.
Fac o călătorie lungă.
Trebuie să traverseze deșertul și marea.
De ce sunt copiii singuri?
Se întâmplă ca, în timpul călătoriei, mamele și tații lor...
să nu scape.
Mor?
Gata! De ce-mi spui lucrurile astea?
Vrei să plâng?
- Încerc doar... - Nu vreau să-mi explici.
- Și nu vreau să-mi vorbești. - Stai, ascultă-mă puțin.
Silvia!
- Iubire... - Nu mai vreau să te văd.
Ești rea!
Basmele nu sunt bune.
Dar nici adevărul nu e!
Știi ce a spus?
- Că sunt rea, am făcut-o să plângă. - Știi că nu crede asta.
De ce nu porți asta în loc de pantaloni?
Se potrivește pentru o ceremonie. Ți-am dat-o eu.
Știi ce cred?
Că i-am stricat ziua.
I-am stricat ziua și poate chiar viața.
Nu exagera!
E puțin traumatizant să treci într-o zi de la străzi pictate roz
la războiul din Siria!
Nu există tratamente să suportăm tot ce suntem nevoiți.
O poți învăța să trăiască în această lume.
- De unde știu cum se face? - Nimeni nu știe.
Nu e tortul pe care-l voiam!
Ai auzit?
- Nu vreau un tort așa. - Iubire...
- Ce e? - Privește!
- Nu cred. Un tort de căpșuni! - Bine că a insistat să-l vadă.
Dar jur că am comandat unul de cireșe!
Nu, ai făcut intenționat. Știi că nu pot să mănânc căpșuni.
Știu foarte bine că ești alergică la căpșuni.
Nu te cred. Nu te cred!
- Gata! - Ce spui? Vorbești serios?
Sfinte!
- Te uiți la mine? - Ce? Fii serioasă!
Se uită la mine în loc să facă ceva.
- Sun la cofetărie. - Da, sună.
- Ce să spun? - „Ce să spun?”
Mă ocup eu. Durează mai puțin. Mulțumesc!
- Pot vorbi cu doamna? - Nu s-a întors.
- Ești Gianni? - Da, exact.
Am luat un tort acum o oră.
- Îmi amintesc. - Am văzut că e cu căpșuni,
dar am comandat unul cu cireșe.
- Fiica mea e alergică la căpșuni. - Îmi pare rău!
Trebuie să comandam alt tort, cu cireșe.
- Bine. - Vă rog.
Cum am spus dimineața, cu cireșe.
- De acord. - Mulțumesc!
- La revedere!
Ai văzut? S-a rezolvat totul.
Ai spus că ai comandat tortul ieri.
Dar, de fapt, l-ai comandat dimineață. Ai uitat?
De ce contează?
Contează că acum ai tortul pe care-l voiai.
Ești o mincinoasă.
Silvia!
E dură!
Mamă, îți stă bine în rochia asta. Arăți ca un consilier.
Te-a plătit bunica să spui asta?
Nu, are dreptate. Îți stă foarte bine.
Și tu?
Silvia.
Îmi pare rău. Ai dreptate, te-am mințit.
N-am comandat tortul ieri, ci azi dimineață.
Am trecut ieri, dar era târziu și era închis.
Pleacă. Nu mai vreau să te aud!
Ce contează? Acuși vine tortul pe care-l voiai.
Să ne gândim la petrecere.
N-ai înțeles că n-o mai vreau?
Silvia...
Silvia, ajunge!
Silvia.
Silvia, te rog.
Nu mai vreau să stau cu tine. Vreau să locuiesc cu tata.
Massimo, unde sunt lucrătorii care trebuiau să pună pozele?
Ce s-a întâmplat? Credeam că o să găsesc totul terminat.
Inaugurarea e în două ore!
Au plecat cu toții. Înțelegi?
Adele, ai văzut? Voiam să te sun.
Primăria nu i-a plătit de mult timp.
Azi trebuiau să plătească facturile vechi...
La naiba! Toate trebuiau să se întâmple azi?
- Îmi pare rău! - Ce pot să spun?
- Le duc acasă. - Nu.
Nici vorbă!
Țin la acest proiect. Știi că nu putem renunța la expoziție.
Ce facem? Le prindem cu piuneze?
Nu știu, dar găsim o soluție. Te rog!
Mă scuzi, dar e o problemă mai mare și foarte urgentă.
E vorba de băieții de la Centrul Aurora, din echipa de fotbal.
- Da? - Au fugit. Au dispărut.
- Poftim? - Da.
Apoi ne-au sunat și ne-au spus că au fost găsiți.
Ghici unde erau?
Cum au intrat?
- Ai venit! - Ce s-a întâmplat?
Dacă se află despre asta, avem toți necazuri.
Ei, eu, asociația de fotbal.
Uitați-vă la teren. Abia am plantat iarba.
Nici nu trebuie atinsă.
Și mizerabilii ăștia vor să invadeze terenul și să calce pe ea.
Trebuie să-i luați de aici.
Dacă nu, sunt concediat și pe ei îi raportează la poliție.
Bine.
Deci?
Îmi explicați ce faceți? Ce v-a apucat?
Așa protestați?
Voiam să fim ascultați. I-ați trimis pe toți de aici.
Nu plecăm decât dacă știm că rămânem la Palermo.
Ești Rory, nu?
- Da. - E al doilea tău an de italiană?
- Da. - Și al meu.
- Cine ești? - David.
Băieți, știu foarte bine că e greu pentru voi.
E greu să abandonați orașul și tot ce faceți aici.
Dar fiți raționali.
Intrați în necazuri doar pentru un joc.
Nu e doar un joc.
Ocupați stadionul din Palermo. Vă dați seama?
Ați putea fi raportați!
Așa vreți să rămâneți în oraș? Să intrați în închisoare?
Vrem să rămânem în Palermo și să jucăm finala.
La centrul de primire eram mereu între noi. Nu știam pe nimeni.
De când jucăm fotbal, ne-am împrietenit cu alte echipe.
Ne duc la petreceri, în case, ne arată orașul.
Nu doar dăm cu șutul în minge.
La început era un joc,
dar acum e viața noastră.
Nu cred că le găsim un loc la Palermo.
Încerc de azi dimineață. I-am sunat pe toți, dar degeaba.
Doar în Reggio Calabria.
Trebuie găsită o soluție magică.
Dar cum?
Deci, dacă vă las să stați la Palermo...
Nu poți s-o faci! Unde îi ții?
- Nu știu. Trebuie s-o facem. - Până diseară?
Sigur că până diseară! Altfel cum ne-am distra?
Vă pot ajuta. Dar trebuie să dați o mână de ajutor.
Azi e o zi foarte dificilă.
Problemele apar peste tot, ca ciupercile otrăvitoare.
Ce trebuie să facem?
Urmați-mă.
Plecăm.
Repede.
Bună ziua tuturor! Mulțumesc c-ați venit!
Vreau să explic de ce azi e o zi atât de importantă.
Aveam nevoie de un protocol.
Crearea unei platforme care să unească toate aspectele
vieții unui minor străin în acest oraș.
Când ieșim de aici, lucrurile se vor fi schimbat pentru ei și noi.
După semnare, fiecare cetățean din Palermo se poate înscrie pe o listă
și poate deveni tutore voluntar pentru un minor.
Acești copii nu sunt un blestem, nu sunt o povară.
Să-i lăsăm să studieze cu noi, să muncească cu noi.
Cred că va veni timpul
când nu ne vom mai împărți între „noi” și „ei”.
Vor fi timpuri frumoase.
Mulțumesc!
- Ei bine? - Foarte frumos, Adele.
O idee excepțională.
- Mulțumesc! - Va avea un impact uriaș.
- O expoziție foarte emoționantă. - Mă bucur.
- Mergem? - Da.
În sfârșit, semnătura, dle primar.
Ce plictiseală. Dă-mi camera!
Mama ta a avut o idee nebunească pentru expoziție.
Cine au idei nebunești? Nebunii!
Doar ea putea inventa șevalete umane.
Bună seara tuturor!
Vă mulțumesc că ați venit la acest eveniment important.
Semnarea protocolului
pentru tutela minorilor neînsoțiți.
Ministrul trebuia să participe,
dar o schimbare de program l-a dus în alt oraș.
Răbdare.
Lăsați-mă să le mulțumesc instituțiilor orașului
care au colaborat la crearea documentului.
Primăria, universitatea, tribunalul civil, tribunalul de minori,
secția de poliție, instituțiile de sănătate și școlare.
Dar, în special, țin să-i mulțumesc doamnei consilier Adele Cucci.
Cu marea pasiune și determinare care o caracterizează,
a făcut tot posibilul, chiar tot posibilul, ca să ajungem aici.
Suntem primii din Europa care ne gândim la un model de ospitalitate pentru minori.
Și e o onoare pentru noi faptul că guvernul consideră protocolul
drept primul pas spre o lege necesară, care nu mai poate fi amânată.
Mobilitatea umană e un factor structural pentru societatea noastră
și nu o chestiune de siguranță.
Lucrăm pentru ca migrația să nu mai însemne suferință,
ci mobilitate ca drept uman.
Acesta e visul nostru.
Acum să revenim la realitate și să semnăm protocolul.
Mulțumesc, copii. Distrați-vă și mâncați.
Mulțumesc!
Noi îți mulțumim. Dar acum trebuie să-ți ții promisiunea.
Desigur. O promisiune e o promisiune.
- Bine. Vom vedea. - Vom vedea.
Vă mulțumesc din suflet.
Mulțumesc!
Vreau să stau jos. Mă dor picioarele.
Avem 30.000 de vizualizări.
- E bine? Nu mă pricep. - Mai mult sau mai puțin.
Adică azi suntem faimoși și mâine ne uită toți.
Sigur, el e mereu pozitiv.
Spuneți că azi suntem faimoși?
Să profităm de asta. Pornește camera.
Hai, repede!
Bună. Eu sunt Adele și el e Marco, fiul meu.
Ați crede dacă v-aș spune că cel mai frumos lucru din lume
e să te uiți în ochii copilului căruia i-ai salvat viața?
Asta te face și foarte popular.
Am o veste minunată pentru voi!
De azi, vă dau posibilitatea
să trăiți această senzație minunată.
- Te uiți la telefon? - E foarte simplu.
Trebuie să veniți la primărie,
la biroul pentru politici sociale,
să vă înscrieți pe o listă de tutori voluntari.
După un curs scurt de pregătire,
puteți îngriji unul sau mai mulți copii.
Pentru că, vă rog să mă credeți, să ai grijă de un copil....
e ca și cum ai salva lumea.
Vă aștept.
Mulțumesc!
Ce s-a întâmplat?
Se pare că s-a ridicat și a plecat.
Am cerut să fie supravegheată, să nu fie lăsată singură. Corect?
Am stat tot timpul cu ea.
Am ieșit puțin, doar să iau o sticlă de apă.
Cum e posibil ca un minor să se ridice și să plece dintr-un spital?
Sunt mii de persoane aici. Nu e ușor să fie controlați toți.
Dumnezeule!
Salim…
ai reușit să înțelegi ceva? Ce i-a zis Falah?
Prima dată i-a zis: „Bună, Rania! Ce faci?
Nu te așteptai să mă vezi?”
El i-a șoptit altceva. N-am reușit să înțeleg.
Poate o șantaja.
Poate.
Le șantajează răzbunându-se pe familiile lor.
Și atunci ce facem?
- Trebuie raportată dispariția. - Dar între timp trebuie s-o căutăm.
Salim, te gândești la vreun loc?
Fata poate să nască în orice moment.
Să mergem la Kalida.
- Bună, Kalida! - Bună, Salim!
- Bună, Salim! Ce faci? - Bine.
Ai văzut-o pe fata asta?
- Era în spital. O căutăm. - Nu, îmi pare rău.
- Ai văzut-o? - Nu.
Tu ai văzut-o?
Îmi pare rău!
- Mulțumesc! - Pa!
- Bine, pa.
- Bună! - Bună!
Laura!
- Te cunosc! - Și eu te cunosc.
Îți amintești? Adele Cucci.
Pe tine te cheamă...
- Coffi. - Coffi!
Voiai să te faci tâmplar. Ce faci, nu construiești bărci?
- Nu, vreau să fac bani, nu bărci. - Coffi, am nevoie de ajutor.
O caut pe fata asta. De fapt, e o copilă.
O cheamă Rania. E însărcinată.
- Nu. - N-ai văzut-o?
N-o cunosc.
- E important. Încearcă să-ți amintești. - N-o cunosc. Nu vreau probleme.
Mulțumesc!
Haideți!
O vânătă frumoasă, o vreți?
Așteaptă. Mă ocup eu.
Bună!
Vrem să știm dacă ați văzut-o pe fata asta. Era în spital.
Are 14 ani.
A venit un bărbat rău...
Rania e a mea.
Rania e a mea, nu poți să mi-o iei!
Dacă o găsesc, o duc înapoi acasă.
Rania e pe undeva, singură.
Poate să moară din cauza ta. Înțelegi?
- Sun la poliție. - Ce s-a întâmplat?
- Am întrebat ce s-a întâmplat? - Scuze. N-am vrut să deranjăm.
- Rania nu-i a ta. - Lasă-i să muncească.
V-am zis să plecați!
Bine, plec.
Să nu vă mai prind pe aici!
- Să mergem. - Plecați!
- Stai! - V-am zis să plecați.
- Vino! - Ți-am zis...
- Hai! - Nu-l las să câștige!
Înțelegi? Să mergem, Salim!
- Trebuie să-i raportăm la poliție. - Sunt oameni periculoși.
Calmează-te.
Cum să mă calmez?
Eu am creat dezastrul ăsta!
Eu l-am dus pe Falah la Rania, la spital.
Singura mea consolare...
e că Rania nu-i în mâinile lui.
E singură undeva.
Biata Rania.
- Alo? - Adele?
Scuze dacă țip, dar nu te aud. Aici e un adevărat haos.
Eu te aud. Ce e?
N-o să-ți vină să crezi. Trebuie să vii imediat la birou.
- Da, dar trebuie să merg la Silvia. - Ce?
Vreau să merg la Silvia.
Mergi mai târziu la Silvia. Ai făcut un miracol. Trebuie să vezi!
Și trebuie să rezolvăm problema băieților din echipă.
Vor să-ți vorbească. Te aștept.
- Mergem la primărie. - Bine.
- Alo? - Marco, eu sunt.
Cum merge? E totul bine? Silvia mai e supărată?
Au venit fetele, dar Silvia și tata încă vorbesc în dormitor.
Ai luat tortul?
- L-au făcut cum trebuie? - Nu încă.
Nu pot să merg încă la voi.
Mamă, dacă e important, mă ocup eu de Silvia.
- Stai liniștită. Vino când poți. - Mulțumesc!
Pa, scumpule!
Pa!
- Nume și prenume? - Russo Antonina.
- Locul nașterii? - Palermo.
Mă scuzați. Ai ajuns, în sfârșit.
Ce s-a întâmplat?
După apelul tău, au început să apară persoanele.
Le-am explicat că trebuie să ne organizăm
și vom fi operativi de mâine, dar ei vor totuși să-și lase numele.
- Am și o veste rea. - Desigur.
N-am găsit cazare pentru băieții din echipa de fotbal.
- Nu! - Știu.
Un autobuz îi va duce în Reggio Calabria.
- Stai. Unde sunt? - I-am dus în bibliotecă.
Am o idee.
Bună, băieți! Hai să mergem. Repede!
Haideți!
Mă scuzați!
Mă scuzați. În primul rând, voiam să vă mulțumesc
că ați răspuns apelului meu.
Băieții aceștia sunt jucători minunați dintr-o echipă de fotbal.
Sunt disperați. Au aflat că trebuie să părăsească Palermo.
Pentru ei, asta înseamnă
să renunțe la finala decisivă a campionatului.
Vă întreb dacă unii dintre voi
ar putea să-i găzduiască de diseară.
Ajunge o saltea, un pătuț, un sac de dormit, orice aveți.
Ar fi foarte important.
Noi avem ceva de oferit. O casă, o familie.
Eu am o cameră liberă. Fiica mea a plecat la Londra!
Noi suntem de acord, dacă vrea să doarmă pe canapea.
- Alo? - Dle judecător, sunt la primărie.
- Vreau să-ți arăt ceva. - Ce?
Uite. Îi vezi?
Toate aceste persoane sunt dispuse
să ia un băiat de la Centrul Aurora.
Îmi trebuie doar autorizarea ta.
Vezi? N-a fost nevoie de tarabe pe stradă.
Văd, Adele. Felicitări!
Tocmai am ieșit din birou pentru o întâlnire.
Dar nu-ți face griji. Nu e important.
Mă pot aștepta. Mă întorc și vă aduc documentele necesare.
Mulțumesc, dle judecător!
Băieți, avem o casă pentru toți.
- Bravo! Trăiască Adele! - Mulțumim!
Dacă vom câștiga turneul, ți-l dedicăm ție.
- Ne pare rău pentru greșeală. - Nu-i nimic. Se întâmplă.
- Poftiți, tort de cireșe. - Corect, de cireșe.
Ce se întâmplă?
Nu pot să cred.
E mașina mea!
Vă rog, doamnă! Puteți suna la poliție?
Ce faceți?
Să mergem!
- A venit. - În sfârșit!
Bună seara tuturor!
- Adele, în sfârșit! - Am ajuns.
Îmi cer scuze!
Am decis ce facem cu fructele. Trebuie să vorbim.
Da. Dar mai întâi tortul și apoi fructele, bine?
- Unde-i Silvia? - A fugit în camera ei.
A plecat imediat ce te-a auzit.
Mă scuzați.
Să punem lumânările. Hai să mă ajutați.
Silvia, iubire...
Doarme?
Și eu aș vrea să dorm.
Sunt așa obosită.
Voiam ca ziua asta să fie minunată pentru tine. Dar totul a mers rău.
Vai de mine!
Micuțo, unde pleci?
Ai o mamă proastă.
Am crezut că dacă nu-ți povestesc lucrurile urâte din lume,
te ajut să fii fericită.
Azi s-a petrecut ceva special.
Lumea a venit la tine.
A bătut la ușa ta.
Știi cum a făcut? Așa.
Cioc-cioc!
A venit.
O surpriză.
Așa se întâmplă. Nu știi dacă e frumoasă sau urâtă.
Dar dacă o lași afară, de unde știi?
Așa că ai două posibilități.
Închizi ușa și continui să visezi curcubeie.
Sau...
Sau?
Sau...
Lași surpriza să intre.
Trebuie să știi că din acea clipă, viața ta nu va mai fi la fel.
Nimeni nu poate decide pentru tine. Nimeni nu te poate obliga.
Tu trebuie să decizi.
Eu pot să-ți spun doar ce am pățit eu.
La ușa mea au bătut mulți, mulți copii.
Și eu am deschis de fiecare dată.
Dacă m-aș întoarce în timp, aș face la fel.
Pentru că noi două suntem norocoase.
Noi nu trebuie să ne despărțim.
Noi două suntem împreună mereu.
Și acesta e cel mai frumos lucru din lume.
Hai, Silvia.
Nu-ți strica aniversarea.
Tortul de cireșe e acolo. Cel pe care-l voiai.
Și toate prietenele tale se întreabă
când vine Silvia să sufle în lumânări.
Trebuie să-ți pui dorința fabuloasă.
Când cresc, vreau să fac munca ta.
Dar acum cred că trebuie să-mi schimb dorința.
- Mulți ani trăiască! - Mulți ani trăiască!
- Silvia să trăiască! - Silvia să trăiască!
- La mulți ani! - La mulți ani!
Nu, sigur e o greșeală. Nu te îngrijora.
- Vreau să văd cine e. - Da, dar...
Silvia, ce faci?
Așteaptă puțin!
Rania!
Unde ai fost? Te-am căutat peste tot.
- Tată, e o fată bolnavă! - Ce se întâmplă?
- Repede! - Nu te speria.
Cred că are contracții. Trebuie să nască în câteva zile.
Nu zile, minute. Deschide.
Bine, încet. Vino aici.
- Să o ridicăm puțin. - Rania.
- Suntem aici. - Trebuie să stai întinsă.
Cheamă o ambulanță. Pregătește prosoape curate.
- Și fierbe apă. - Da.
Bună! Slavă Domnului că ați ajuns!
Pe aici, vă rog.
- Femeia care naște? - În capăt, la dreapta.
Silvia!
- Silvia! - Slavă Domnului că a mers bine.
- Ce frumusețe! - Minunat!
E o fetiță!
Silvia.
Mulți ani trăiască!
Silvia să trăiască!
La mulți ani!
Te-ai gândit la noua dorință?
- E... - N-o spune!
E aceeași ca mai devreme.
Felicitări, Silvia!
- La mulți ani! - Felicitări, Silvia!
Mamă, mai avem o întrebare pentru tine.
Spune.
Cum te simți să fii „mama tuturor”?
Știi ceva?
Nu sunt „mama tuturor”.
Palermo este „mama tuturor”.
Și toți cei care știu că diferențele culturale nu sunt un pericol,
ci o resursă.
Toți cei care știu că nimeni nu decide unde se naște.
Toți cei care îi primesc pe migranți ca pe copiii lor.
Desigur, sunt copii și au nevoie de noi.
Și noi suntem aici. Vrem să fim aici.
După protocolul pentru asociația tutorilor voluntari,
în aprilie 2017 a fost aprobată Legea 47,
care consfințește drepturile minorilor străini neînsoțiți
ca fiind egale cu drepturile minorilor italieni
sau cei ai Uniunii Europene.
Subtitrarea: Oana Bunea