Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Spousta lidí tvrdí, že chobotnice jsou jako mimozemšťani.
Ale zvláštní je, že když se k nim přiblížíte,
uvědomíte si, že jsme si hodně podobní.
Vstupujete do úplně jiného světa.
To je neuvěřitelný pocit.
A cítíte, že jste na pokraji něčeho výjimečného.
Ale uvědomíte si existenci nepřekročitelné hranice.
Je to už dávno, kdy to všechno začalo.
ZÁPADNÍ KAPSKO, JIŽNÍ AFRIKA
Tohle místo na výběžku Afriky se jmenuje Mys bouří.
Mým vzpomínkám z dětství naprosto dominují
ty na skalnaté pobřeží, příbřežní a chaluhové lesy.
Měli jsme malý dřevěný bungalov stojící
doslova pod čárou přílivu.
Takže když přišly ty velké bouře,
oceán rozmlátil dveře a vedral se do přízemí domu.
Pro mé dětské já to bylo neuvěřitelně
vzrušující žít v zajetí moci obrovského Atlantského oceánu.
Většinu dětství jsem strávil ve skalních bazénech
a potápěl se v chaluhových lesích.
To jsem měl nejradši.
A v dospělosti jsem se tomu nevěnoval.
A zpočátku mi to ani nechybělo.
Dokud jsem asi před 20 lety nenavštívil Střední Kalahari.
S bratrem jsem natáčel film s názvem Velký tanec.
A pak jsem potkal muže,
kteří byli asi nejlepšími stopaři na světě.
Pozorovat je...
jak se vydávají za neuvěřitelnými, jemnými znameními přírody,
vidí věci, které ani mé oko nepostřehne
a pak je sledují, někdy i několik hodin,
a najdou skrytá zvířata v krajině,
to bylo vskutku výjimečné.
Byli pohlceni přírodním světem.
A já jsem se cítil mimo něj.
A velmi jsem toužil být jeho součástí.
Poslední dva roky byly naprosté peklo.
Dlouho jsem tvrdě dřel
a to mě zničilo.
Měsíce jsem se pořádně nevyspal.
Moje rodina trpěla.
A bylo mi z toho tlaku zle.
Moje mysl se s tím vším nedokázala vypořádat.
A už jsem nechtěl vidět kameru ani střižnu.
Nemohl jsem tomu čelit.
Můj životní smysl je teď...
roztříštěný na kousky.
A ještě tu bylo to dospívající dítě.
Tom.
V tomto stavu jsem nemohl být dobrým otcem svého syna.
Musel jsem udělat radikální změnu.
A inspiroval jsem se ve svém dětství
a také těmi mistry stopaři, se kterými jsem pracoval v Kalahari.
A jediný způsob, jak to udělat, bylo...
být v oceánu.
Na začátku je těžké se dostat do vody.
Je to jedno z nejdivočejších a nejděsivějších míst k plavání na světě.
Teplota vody klesne na osm nebo devět stupňů.
Chlad vám vezme dech.
A musíte se jen uvolnit.
A pak získáte ten úžasný prostor na deset, patnáct minut.
Najednou...
vám vše přijde v pořádku.
Ta zima vám bystří mozek,
protože při každém ponoření
do té ledové vody je zaplaven chemikáliemi.
Celé tělo ožije.
A když se vaše tělo přizpůsobí, je to mnohem snazší.
A nakonec…
asi po roce…
se začnete dožadovat chladu.
Na tomhle prostředí je úžasné,
že jste v trojrozměrném lese
a můžete do něj seskočit a vyrazit, kam jen chcete.
V podstatě létáte.
Možná jste na jiné planetě.
Přirozeně se ve vodě uvolníte.
Dokážete déle zadržet dech.
Nevyhovuje mi plavat s potápěčskou lahví v hustém chaluhovém lese.
Chci být spíše obojživelným živočichem.
Instinktivně jsem věděl, že nepotřebuji neopren.
Jestli se opravdu chcete přiblížit...
k takovému prostředí,
nesmírně vám pomůže, když vás od něj nebude nic dělit.
A najednou jsem si uvědomil, že mám chuť zase točit a fotit.
A tak jsem si zase vzal kameru
a začal dělat to, co miluji a umím.
Zvířata jsou velmi exotická a zvláštní.
Je to mnohem extrémnější než naše nejšílenější sci-fi.
Pamatuji si ten den, kdy to všechno začalo.
Našel jsem tu velmi výjimečnou oblast
chráněnou velkým pásem chaluhového lesa.
Protože ten sám o sobě dokáže utlumit vzdouvání oceánu.
A celý ten les okolo
je naprosto kalný a nevidíte nic
a v tom 200 metrovém pásu se můžete potápět
a pozorovat.
Je to neuvěřitelné místo.
A pamatuji si, že jsem při sestupu po mé levici narazil
na podivný tvar...
a tam jsem uviděl tuhle prapodivnou věc.
Dokonce i ta ryba vypadala zmateně.
A pak najednou…
Tehdy jsem nevěděl, že jsem byl
svědkem něčeho výjimečného.
Byl jsem až u konce celého toho dramatu.
Říkáte si: „Co to proboha to zvíře dělá?“
A myslím, že se mě trochu bála,
tak zvedla ten neuvěřitelně kluzký...
kousek řasy, který sotva udržíte rukama
a omotala si ho jako zvláštní plášť
a pak na mě z té malé díry zírala.
A najednou bum.
Byla pryč.
Těžko se to vysvětluje,
ale někdy máte pocit,
že se kolem tohoto stvoření děje něco nezvyklého.
A že se něco můžete dozvědět.
Je něčím výjimečná.
A pak jsem dostal šílený nápad.
Co se stane, když se sem každý den vrátím?
Co se stane, když nikdy nezmeškám ani den?
1. DEN
Zpočátku ji jasně ovlivňovala moje přítomnost,
tak jsem si říkal: „Nechám tu kameru
a ta ji zachytí při jejich činnostech.“
Spatří tuhle novou lesklou věc v lese.
Vyrazí proti ní se štítem,
pro případ, že zaútočí, aby ho mohla vztyčit.
To je něco jiného. Tohle je zajímavé.
Dotýká se jí, ohmatává ji, ochutnává ji.
Někdy, když měla hravou náladu, jsem ji tam nemohl nechat příliš dlouho.
Ona si ji prostě přetáhla.
Abych lépe poznal její prostředí, musel jsem za ní každý den.
Zpočátku to všechno vypadalo stejně.
Ale pak, po nějaké době, vidí člověk všechny druhy lesa.
Pochopí starý les.
Pochopí les se spoustou různých řas rostoucích na dně.
Pochopí zamlžený les.
Když jsem začal mapovat okolí jejího doupěte,
bylo šokující blízko ní vidět malé jeskyně
plné máček afrických.
A to jsou její největší predátoři.
Mají pruhovanou kůži.
Nejsou vizuálními predátory.
Ale mají neuvěřitelný čich.
A jsou velmi agresivní.
Mohou strčit nos do malé trhliny.
Takže jsou smrtícími predátory chobotnic.
A říkal jsem si: „Za jak dlouho se s těmi zvířaty něco stane?“
Po dalších a dalších návštěvách
se v určitém okamžiku stalo,
že její strach nesmírně opadl.
Uviděla pohyb, trochu se bála a pak koukla: „To je on.“
A vylezla a byla zvědavá.
Moc ji to zajímalo, byla hodně zvědavá, ale nic neriskovala.
Všemi ostatními chapadly se držela doupěte
a přísavkami to jistila.
A pak se to stalo.
Trochu jsem natáhl ruku.
Když s vámi zvíře naváže kontakt, něco se stane.
Ale v určitou chvíli se musíte nadechnout.
Takže se musíte něžně vypáčit z jejího sevření,
aniž byste ji vyrušili,
abyste se mohli vrátit na hladinu se nadechnout.
Zdaleka nejmocnější je,
když vyjde z doupěte,
protože tehdy víte, že vám plně důvěřuje.
Už se chapadly nepřidržuje doupěte, aby se případně mohla stáhnout.
Říká tím: „Tomu člověku naprosto důvěřuju
a vycházím z doupěte
a budu si hledět svého.“
Začal jsem vidět neobyčejné věci.
Mohou vypadat ježatě, ale i hladce.
Na hlavách jim mohou narůst rohy.
Mohou být shodné barvou, texturou, vzorem, kůží.
Je to nádherné.
Většinu času sviští prostorem, leze nebo plave.
Ale občas vynoří dvě nohy.
A chodí.
A tu si vykračuje
na dvou nohách.
Dokáže své tělo dát do této zvláštní pozice, kdy vypadá jako kámen.
A pak se pomalu pohybuje dvěma chapadly pod sebou,
takže se ten kámen pomalu posunuje.
A pak se promění
v neobyčejnou, roztřesenou, rozteklou, starou dámu v šatech.
Možná se snaží napodobit
pohyb chaluh nebo řas.
A zároveň velmi pomalu odchází.
A takhle funguje.
Má neuvěřitelně kreativní schopnost klamat.
Chobotnice je v podstatě slimák, který během evoluce přišel o domeček.
Velmi křehké, přelévající se, měkké zvíře,
které se spoléhá na obrovskou inteligenci.
Nemá matku ani otce, co by ji cokoli naučili. Je na to sama.
Protože existují různé druhy predátorů, kteří ji loví.
Takže za miliony let musela...
vymyslet ty nejúžasnější metody, jak je oklamat.
A musí se je naučit rychle, protože žije jen něco přes rok.
52. DEN
Když se potápím sám, všechno mé vybavení musí být v perfektním stavu.
A musím být připravený na vše.
Nemůžu si hrát. Musí to být plně instinktivní.
Ale v tu chvíli jsem dělal spoustu chyb.
Jednoho dne mě sledovala.
A to je ta nejúžasnější věc, být pronásledován chobotnicí.
Jen ustupujete, posouváte se dozadu
a tohle neuvěřitelné zvíře jde směrem k vám
a víte, že se až zase tak nebojí.
Je zvědavá, vzájemně si věříte a to je fantastický pocit.
A pak bum!
Upustil jsem jeden objektiv
a ta rychle padající věc to zvíře polekala.
A pak se otočí a pádí pryč s obrovským zděšením.
A nejradši byste si dali facku, protože...
To mohlo skončit nejúžasnější interakcí a hlubokou důvěrou
a vy jste to zpackali.
A teď nevíte, zničili jste to navždy?
Bude vám ještě někdy věřit?
Jak moc ji vyděsil tento zážitek?
A pak jsem se k ní přiblížil moc rychle.
A tehdy opustila doupě a měla hrozný strach.
A k tomu doupěti se nevrátila.
Myslel jsem si, že je po všem.
Byla pryč.
Měl jsem takovou zkušenost s těmi úžasnými stopaři z kmene San.
Říkal jsem si: „Jestlipak by dokázali cokoli vystopovat pod vodou?“
Toto zvíře se miliony let učilo, aby bylo nenalezitelné.
Musel jsem zjistit, jak vypadají stopy chobotnice.
A to bylo zpočátku frustrující.
Byly těžko rozpoznatelné.
Jaký je rozdíl mezi stopami chobotnice,
ježovky srdčité
a těch od ryb...
a od červů?
A predátorskými značkami.
Obaly od vajíček.
Musel jsem se všechno naučit.
A pak musíš začít myslet...
jako chobotnice.
Je to jako být detektivem.
Pomalu si spojuješ jednotlivé stopy.
A pak jsem začal…
dělat pokroky.
„Dobře, tato zvířata zabíjí.“
Takže se dívám na její úlovky, malé stopy vyhloubené v písku,
malé změny ve vzorech řas, kde se pohybovala.
A pak jsem si uvědomil: „Dobře, to zvíře je nyní velmi blízko.
Je blízko. Do jednoho nebo dvou metrů.“
A tak se soustředím na ten malý prostor.
A pak bum!
Je tam.
Konečně, hledal jsem ji týden, den co den,
byla tam.
Bylo to jako když…
vám člověčí kamarádka mává a je ráda, že vás vidí.
A pocítil jsem to z minuty na minutu:
„Dobře, věřím ti. Věřím ti, člověče.
A teď můžeš přijít do mého chobotničího světa.“
A jde ke mně.
A můj přirozený instinkt je…
mírně ustoupit.
A pak jsem chtěl zůstat bez hnutí, tak jsem se držel skály.
A ona se pořád přibližovala.
A pak mi pokryla celou ruku.
Byl jsem pod vodou už dlouho,
tak jsem mírně začal stoupat na povrch a myslel si, že z mé ruky sleze.
Ale neslezla. Vyjela na mé ruce přímo nad hladinu.
A tak jsem zíral do očí toho úžasného tvora.
Zprvu bylo těžké si představit,
že z našeho vztahu něco měla.
Proč by takto se chovající divoké zvíře,
mělo něco mít z návštěvy tohoto divného člověka?
A tady to začíná být zajímavé.
Myslím, že je to povzbudivé pro její obrovskou inteligenci.
Nějak si uvědomí, že to není nebezpečné,
a začne reagovat na toho člověka.
A možná vám to dá zvláštní úroveň chobotničí radosti.
Když máte spojení se zvířetem
a odnesete si tyto zážitky, je to naprosto ohromující.
Neznám lepší pocit.
Hranice mezi ní a mnou padaly.
Čistě její velkolepost.
Tehdy jsem dokázal myslet jen na ni.
Ve vodě i na souši.
Stala se z toho trochu posedlost.
Chcete ji každý den vidět a zjistit, co se děje.
Nemůžete se dočkat, až se opět ponoříte.
Co se jí honí hlavou? Co si myslí?
Sní? Když sní, o čem sní?
Ona jen probudila mou zvědavost způsobem, který jsem ještě nezažil.
Je velmi užitečné vrátit se domů
a přečíst si co nejvíce vědeckých prací.
Je to chobotnice obecná.
A odborně se jí říká Octopus vulgaris.
Ze dvou třetin poznává
mimo svůj mozek, prostřednictvím chapadel.
Její celé bytí je o přemýšlení, cítění a prozkoumávání.
Má 2 000 přísavek a používá je všechny zvlášť.
Jak to dělá?
Představte si, že máte 2 000 prstů.
Její inteligenci můžete přirovnat ke kočce, psovi
nebo dokonce k nižším primátům.
A měkkýši by neměli být tak inteligentní.
Tolikrát jsem pročítal vědecké práce
a hledal odpověď na to, co jsem viděl.
A mnohdy jsem nic kloudného nenašel. Nic tam nebylo.
Dostanete se do málo prozkoumaných míst
a skoro každý týden můžete najít něco vědou nepoznaného.
104. DEN
Podle literatury jsou chobotnice nočním druhem.
Je tedy v noci aktivnější?
Ve tmě to bylo trochu děsivé.
Tyhle neuvěřitelné zvuky keporkaků, co prochází vodou.
Jste v nejvyšší pohotovosti.
Nemohl jsem ji najít. Nebyla ve svém doupěti.
Už jsem to trochu vzdal a chtěl se vrátit na břeh.
Něco mě přimělo se trochu otočit doleva.
A tam byla.
Přímo v extrémně mělké vodě.
Nevidím, co dělá.
Tyhle bleskové útoky.
Používá chapadlo jako podivnou zbraň.
Ve zlomku vteřiny ho smotá.
Viděl jsem ji takto chytit tři ryby.
Nikdy jsem ji neviděl chytat ryby během dne.
V noci je to hrozně nebezpečné v hlubším lese,
tak se tohle neskonale chytré zvíře stáhne na mělčinu,
kam se žraloci jen obtížně dostávají
a využije nabídky všech těch skvělých jídel, co tam jsou k mání.
125. DEN
První instinkt velí pokusit se vyděsit žraloky.
Ale pak si uvědomíte,
že by to narušovalo celý proces lesa.
Byla mimo své doupě a pohybovala se na okraji lesa.
Všiml jsem si...
toho žraloka.
Tělo bylo lehce prohnuté dopředu a sledovalo pachovou stopu.
To nevypadá dobře.
Říkám si: „Je v bezpečí. Je přímo pod tím kamenem.“
A ti tvorové se začali dobývat přímo do té trhliny.
A v další minutě žralok svírá jedno z jejich chapadel
a provádí děsivou smrtící otočku.
A jasně vidím její...
urvané chapadlo v jeho tlamě.
Ten strašný pocit v žaludku.
A díky Bohu se jí podařilo dostat se hluboko do té trhliny.
Pohybovala se velmi špatně. Pomalu, byla hodně slabá.
Krvácela. Je to cítit ve vodě.
A je dost daleko od doupěte.
Objeví se ti žraloci znovu?
Myslel jsem, že jí pomůžu dostat se zpátky do doupěte.
Ale naštěstí jsem nemusel.
Nevěděl jsem...
co se s ní stane
nebo ji to učiní slabou a zranitelnou
a ten večer ji dorazí.
A nemohl jsem si pomoct...
je to moje vina?
Byla venku, protože jsem tam byl já?
Cítil jsem se zranitelný.
Jako by se to, co se stalo jí, stalo nějakým divným způsobem mně.
A pak mi to psychologicky připadalo, jako bych…
procházel obdobným typem roztrhání.
Začnete přemýšlet o vlastní smrti a zranitelnosti,
máte strach o rodinu, o své dítě.
Předtím jsem nebýval člověkem, který by byl vůči zvířatům příliš sentimentální.
Došlo mi, že se měním.
Ona mě učila, abych byl citlivější vůči druhým.
Obzvlášť k divokým stvořením.
Měl jsem děsivé pocity, když jsem se druhého dne ráno potápěl.
Ulevilo se mi, že žije a dýchá.
Je tak slabá, že nedokáže vytvořit živé barvy zdravé chobotnice
a je mdlá a bílá.
A teď jsem se začal bát: „Jak si obstará jídlo?“
Zasahování do života zvířat je přes čáru.
Ale příliš mě přemohly city, co jsem k ní choval.
Myslím, že to nepomohlo.
A ona je vzadu v doupěti a moc se nehýbe.
Každý den jsem kontroloval, jestli je v pořádku
a přemýšlel: „Je to její poslední den? Uvidím ji ještě?“
Velká úleva přišla asi o týden později
a viděl jsem, že se docela rychle zahojila.
A pak, bylo fascinující to pozorovat...
malinkaté miniaturní, perfektní miniaturní chapadlo...
jí dorůstalo zpět.
A dalo mi to zvláštní pocit sebevědomí,
že překoná tuhle neskutečnou obtíž.
A cítil jsem, že jsem také v životě překonával problémy, které jsem měl.
Naše životy se podivným způsobem zrcadlily.
Můj vztah s lidmi se měnil.
Můj syn se v tomto období velmi zajímal o všechno pod vodou.
A každý den jsem mu vyprávěl příběhy.
Viděl ji, seznámil se s ní.
Vzal jsem ho s sebou tolikrát.
Její chapadlo už je docela funkční,
i když je jen napůl dorostlé.
250. DEN
A pak pomalu, s dorůstajícím chapadlem, znovu nabyla sebevědomí.
Asi po 100 dnech, jí nakonec to chapadlo úplně dorostlo.
Je to úžasný pocit pomyslet si, že to zvíře dokáže tohle,
že dokáže vydržet takový útok a zcela se zotavit.
271. DEN
Po nějaké době se věnovala normálním aktivitám
a tehdy jsem začal s úplně novým
a mnohem hlubším pohledem do jejího světa.
Byl to hezký, klidný a jasný den.
Zpoza rohu zpozorovala kraba.
Potíž, když jste krab je...
že vás pronásleduje přelévající se zvíře.
Umí se prolít malou škvírou.
A zdá se, že ji krab vycítí
a schová se pod velkou jedovatou sasanku.
A ona pak čeká a schovává se.
A pak si ten krab řekne: „Vypadá to, že vzduch je čistý“
a opuštěním své sasankové skrýše udělá velkou chybu.
Je dost nepořádný jedlík.
Kousky lítají všude, uvolňuje se mrtvolný pach.
A pak se rozhlédnete
a uvidíte tyhle křehké a překvapivě rychlé hadice,
jak se k ní přibližují.
Zaplaví ji masa hadic
a zdá se, že neví, co dělat a jak se s nimi vypořádat.
Pomyslel jsem si: „To je fakt potíž.
Vždycky bude mít problém s hadicemi, co jí berou jídlo.“
A zanedlouho
si ona pomyslí: „Hadice mi kradou jídlo,“
a má úžasnou metodu, jak je zvednout chapadly
a jemně je vyhodit z doupěte.
Teď tady tomu šéfuje ona.
Původně použila stejnou metodu lovu krabů na humra.
Najednou vidíte…
humry létat z útesu.
A tak si říkám: „Tohohle určitě chytí.“
Znovu a znovu se jí vyhýbají.
A pak, o pár týdnů později,
ji pozoruji přiblížit se ze strany,
vhání mě do prostoru tak, aby se dostala mezi mě a humra.
Využívá mě jako součást své lovecké strategie.
A místo chaotického výpadu...
nadhodí přes všechno svou síť.
A pak už není kam ustoupit.
Tohle je zvíře, které jako stratég
rychle vymýšlí, jak nejlépe lovit velmi vychytralou kořist.
Spousta její inteligence vychází
z faktu, kolik kořisti musí ulovit.
Různých druhů zvířat.
Všechny ulovené měkkýše chytí relativně snadno
ale mají neuvěřitelně tvrdé skořápky.
Jak je sakra zabíjí a jí?
Na všech těch chapadlech
má vrtačku, kterou dokáže provrtat tvrdou skořápku
a pak ji napustit jedem jako had
a pak vyhodnotí, jak na něj měkkýš reaguje.
Ale někteří z těchto měkkýšů se uvolní až,
když je navrtán vrchol skořápky
na odtahovači.
V podstatě musí použít geometrii,
aby přesně zjistila, kde má navrtat skořápku,
aby se dostala k jídlu.
Tohle je inteligence bezobratlovců na vysoké úrovni.
Její schopnost učit se a pamatovat si detaily.
A dostalo mě, kolik mě toho naučila.
Nemůžete se dočkat, až ráno vstanete, protože máte spoustu práce
s pochopením každé maličké stopy, každé malé reakce,
každého druhu a toho, co dělají a jak na sebe působí.
Lidé se ptají: „Proč chodíš každý den na stejné místo?“
Ale až tehdy uvidíte drobné rozdíly.
A tehdy poznáte divočinu.
Z chobotnice vycházelo tisíce vláken
ke všem ostatním zvířatům, dravcům a kořistem
a pak je tu ten neuvěřitelný les,
který to všechno živí.
A teď vím, jak jsou skořepiny propojeny s ježkem
a jak je chobotnice propojena se skořepinou.
A když kreslím všechny tyhle čáry,
všechny tyhle příběhy vyplouvají na povrch.
Je to skoro jako mysl lesa.
Cítil jsem to. Toho velkého tvora.
Byl tisíckrát víc vzhůru a inteligentnější než já.
Je to jako obrovský podvodní mozek, který funguje miliony let.
A drží všechno v rovnováze.
Všechno se v tuto chvíli v lese...
304. DEN
...zdálo téměř dokonalé.
A samozřejmě
zapomenete...
na stálou přítomnost predátorů.
Utkvělo mi to...
v hlavě. Z ničeho nic se k ní začal přibližovat velký žralok.
Byla bez hnutí a snažila se schovat.
Pak jsem viděl, jak ten žralok plave na okraji a loví její pach.
A pomyslel jsem si: „Ach ne, tahle...
noční můra se opakuje.“
Ona prosviští porostem
a omotává se spoustou listů chaluh.
A pak jen tak vykukuje.
Všechny pachy jsou na chaluhách,
takže je žralok prokusuje a chňape po nich.
Vystřelila zezadu.
Vyleze ven přes kámen, opustí vodu a já...
byl jsem z toho...
nevěřil jsem vlastním očím.
Ale problém je, že se musí vrátit.
Na druhé straně žralok opět vycítí její pach.
A začne tahle šílená honička.
A v tom ji uvidím
ve velmi rychlém pohybu,
zvedá asi 100 skořápek a kamenů...
a pak překládá chapadla přes svou zranitelnou hlavu.
A v tu chvíli
jsem si uvědomil: „To je ta šílenost, co jsem viděl
kdysi dávno.“
V příští minutě ji žralok popadne.
Ale musel jsem se jít nadechnout.
Spěchal jsem co nejrychleji na povrch.
Zase rovnou zpátky dolů.
A bylo to: „Fajn, teď už je to fakt šílený.“
Nějak se jí podařilo vmanévrovat na to nejbezpečnější místo
a tím byla záda žraloka.
Žralok se ji snaží setřást a plave pryč.
Chvíli trvá, než mi dojde,
co se tu sakra děje.
Ale hned je zřejmé,
že má navrch.
Jak se žralok blíží k tlusté chaluze,
jen se odstrčí z jeho zad...
zahodí zbývající mušle
a vystřelí pryč.
Úplně toho žraloka přechytračila.
Žralok přijde, jednou projde, ale ona už je úplně v bezpečí.
Nemůže nic udělat.
A tak odchází.
Jak může tak rychle přemýšlet a dělat rozhodnutí mezi životem a smrtí,
je to prostě neuvěřitelné.
Motal jsem se okolo ní dobrých 80 procent jejího života.
Každá chvíle je tak vzácná, protože je tak krátká.
Zažil jsem jeden fantastický den.
Velké hejno očnatců obecných.
Docela mělká voda.
Najednou se...
natáhne a pluje na hladinu.
Zpočátku jsem si myslel…
„Loví ryby.“
Pak jsem si řekl: „Počkat.
Když loví, má strategii a...
soustředí se.
Tohle chování není vůbec dravé.“
Trvalo dlouho než jsem to zpracoval.
Ale nemohl jsem si pomoct: „Ona si s těmi rybami hraje.“
U sociálních typů zvířat vidíte hravost často.
Tady je vysoce asociální zvíře, co si hraje s rybami.
Posouvá to to zvíře na úplně jinou úroveň.
Pak o tu rybu úplně ztratila zájem,
přispěchala
a chytila se mě.
A to bylo naposledy, co jsme měli fyzický kontakt.
324. DEN
Když zavzpomínám,
tak si vybavím, že to byl těžký den, velmi turbulentní.
Všude samý sediment.
Ponořím se a...
a vedle ní je další velká chobotnice.
Je velmi vzácné vidět dvě chobotnice blízko sebe.
„Proboha, co se děje?“
A pak vidím, že obě zvířata jsou velmi uvolněná
a uvědomím si: „Právě teď začíná páření.“
Tehdy už jsem dobře znal fáze života chobotnic.
A i když jsem byl nadšený, že se začala pářit,
tak se mi...
strachy...
sevřel žaludek.
Nevycházela z doupěte.
Nebylo už žádné krmení ani lov.
Vajíčka získávají obrovskou část jejího těla.
Takže zhubla a ztratila hodně ze své síly.
Vajíčka jsou uložená vzadu ve tmě.
Není možné je vidět.
Navštěvuji ji každý den a kontroluji ji.
Okysličuje vajíčka sifonem a stará se o ně.
Pomalu umírá
a načasovává svou smrt přesně na vylíhnutí těchto vajíček.
Tehdy mě to úplně dostalo.
Tady je bezobratlý, v podstatě měkkýš,
obětující svůj život
pro své mladé.
Všechna vejce se vylíhla.
Jsou malá a stoupají do vodního sloupce.
Jsou jich stovky tisíc.
A pak jsem viděl, jak byla sotva naživu vyplavena z doupěte.
A ryby ji pojídaly.
Spousta mrchožroutů se přišla z ní nakrmit.
Bylo to srdceryvné.
Část mě ji chtěla jen držet a odehnat je.
Ale neudělal jsem to.
Další den...
přišel velký žralok.
A jen ji odtáhl do mlžného lesa.
Často chodím na místo jejího hlavního doupěte.
A jen se nad ním vznáším a cítím ji tam.
Jasně, že mi chybí.
Ale…
Svým divným způsobem to byla úleva.
Byla to úleva, protože chodit za ní každý den a sledovat ji s takovou intenzitou...
a snažit se ji zachytit, bylo...
svým způsobem náročné.
Vše se točilo kolem...
tohoto zvířete.
Byl jsem... Víte, ve své...
mysli jsem přemýšlel jako chobotnice.
A bylo to svým způsobem tak náročné.
Ale ve vnitru se cítím
neuvěřitelně pyšný na to zvíře,
které si prošlo nepředstavitelným martýriem, aby se dostalo až sem.
Nepředstavitelný život.
Jeden z nejúžasnějších životních zážitků bylo vzít mého syna,
procházet se s ním po pobřeží
a ukazovat mu zázraky přírody
a její detaily a spletitosti.
Dostával jsem toho z divočiny tolik a teď bych to mohl předat dát.
Měl jsem energie na rozdávání.
Teď je z něj malý mořský biolog. Ví toho tolik.
A je moc dobrým plavcem.
A zdá se, že s přibývajícím věkem to chce dělat čím dál víc.
Vidět ho vyvíjet si:
silný pocit ze sebe sama,
neuvěřitelnou sebedůvěru,
ale nejdůležitější je,
něžnost.
A myslím, že to je věc,
kterou se mohou děti naučit po tisíci hodinách strávených v přírodě.
O pár měsíců později, když zemřela,
našel tuhle maličkou chobotnici.
Je velmi vzácné vidět tak malé zvíře.
Mají až půl milionu mladých. Hrstka jich přežije.
Takže je to dost náročná cesta, co musí podstoupit.
Ale to je jejich strategie. Žít rychle a umřít mladý.
Představovali jsme si, že by to mohlo být jedno z jejích mladých.
Ve správný čas mělo správnou velikost.
A bylo radostné. Říkal jsem si: „Tak jo, tady je.“
Přiměla mě uvědomit si,
jak vzácná jsou divoká místa.
Potopíte se...
a je to velmi osvobozující.
Všechny vaše...
starosti a problémy a životní drama se rozpustí.
Pomalu se začínáte starat o všechna zvířata.
I o ta nejmenší zvířátka.
Uvědomujete si, že každé z nich je velmi důležité.
Abyste zjistili, jak jsou tato zvířata zranitelná.
A také, jak zranitelné jsou naše životy na této planetě.
Můj vztah k mořskému lesu a jeho tvorům se prohlubuje…
týden po měsíci, rok po roce.
Jste v kontaktu s tou divočinou a ona k vám promlouvá.
Její jazyk je viditelný.
Zamiloval jsem se do ní,
ale také do té úžasné divočiny, kterou reprezentovala
a jak mě změnila.
Naučila mě mít pocit...
že jste součástí tohohle místa, ne jen její návštěvník.
To je velký rozdíl.
CRAIG SE STÁLE POTÁPÍ KAŽDÝ DEN, ALE UŽ NEPLAVE SÁM.
SPOLUZALOŽIL PROJEKT SEA CHANGE
ROSTOUCÍ KOMUNITU POTÁPĚČŮ, KTERÁ SE SPECIALIZUJE
NA CELOŽIVOTNÍ OCHRANU CHALUHOVÉHO LESA
Překlad titulků: Kateřina Richard