Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mange siger, at blæksprutten er som et rumvæsen.
Men det sære er, at når man kommer tæt på dem,
indser man, at vi er ens på mange måder.
Man træder ind i en helt anden verden.
Det er en utrolig følelse.
Man føler, at man er på randen af noget usædvanligt.
Men man indser, at man ikke kan krydse grænsen.
Der er gået lang tid siden dagen, hvor det hele startede.
VESTKAPPEN, SYDAFRIKA
Dette sted på spidsen af Afrika bliver kaldt "Stormkappen".
Mine barndomsminder er domineret
af klippekysten, tidevandet og tangskoven.
Vi havde en lille træbungalow
under vandgrænsen.
Så når stormene kom,
smadrede havet dørene og fyldte den nederste etage af huset.
Det var spændende som barn
at leve med Atlanterhavets utrolige kraft.
Jeg tilbragte det meste af min barndom i klippebassinerne,
hvor jeg dykkede i tangskoven.
Det var det, jeg elskede mest.
Som voksen kom jeg væk fra det.
Og det var fint i starten.
Indtil jeg tog til Kalahari
for omkring 20 år siden.
Jeg lavede filmen The Great Dance med min bror.
Jeg mødte nogle mænd,
som var nogle af verdens bedste sporere.
At se de mænd...
følge utrolige, diskrete tegn i naturen,
som mit øje ikke kunne se,
og så følge dem, af og til i timevis,
og finde skjulte dyr i landskabet...
Det var fantastisk at være vidne til.
De var i den naturlige verden.
Jeg følte, at jeg var udenfor.
Jeg havde en dyb længsel efter at være inde i den verden.
18 ÅR SENERE
Jeg tilbragte to år i helvede.
Jeg havde arbejdet hårdt længe
og var nedslidt.
Jeg havde ikke sovet godt i månedsvis.
Min familie led.
Og jeg blev syg af stress.
Min hjerne kunne ikke håndtere alt det.
Jeg ville ikke se et kamera eller redigeringsudstyr igen.
Jeg kunne ikke klare det.
Mit mål i livet...
lå i ruiner.
Jeg havde et barn, som voksede.
Tom.
Jeg kunne bare ikke være en god far for min søn.
Det skulle ske en radikal forandring.
Jeg blev inspireret af min barndom
og de dygtige sporere, jeg havde arbejdet med i Kalahari.
Det eneste, jeg kunne finde på, var...
at være i havet.
Det er svært at springe i vandet.
Det er et af de vildeste, mest skræmmende steder at svømme.
Vandet falder til 8-9 grader.
Kulden tager pusten fra en.
Og man skal forsøge at slappe af.
Så får man et smukt vindue på 10-15 minutter.
Pludselig...
føles alt okay.
Kulden opgraderer hjernen,
fordi kemikalier strømmer ind,
når man dykker ned i det kolde vand.
Kroppen bliver levende.
Og når kroppen tilpasser sig, bliver det lettere og lettere.
Og til sidst...
efter et års tid...
bliver man afhængig af kulden.
Det fantastiske ved dette miljø er,
at man er i en tredimensionel skov,
hvor man kan springe ud og svømme, som man vil.
Man flyver nærmest.
Det er som at være i rummet.
Rent naturligt bliver man mere afslappet i vandet.
Man kan holde vejret længere.
En iltbeholder i en tæt tangskov virker ikke optimalt for mig.
Jeg vil være som et amfibisk dyr.
Rent instinktivt bar jeg ingen våddragt.
Hvis man virkelig vil komme tæt på...
i sådan et miljø,
så hjælper det at undgå alle grænser.
Jeg indså pludselig, at jeg havde energi til at tage billeder og filme igen.
Så jeg tog mit kamera frem
og gjorde det, jeg elsker og er god til.
Dyrene er ekstremt eksotiske og sære.
Det er mere ekstremt end den vildeste science-fiction.
Jeg kan huske dagen, hvor det startede.
Jeg fandt et helt særligt område,
som er beskyttet af en stor tangskov.
Skoven dæmper bølgerne.
Og hele skoven derude
er grumset, og man kan intet se.
Der er et lille område på 200 meter, hvor man kan dykke
og observere.
Det er et fantastisk sted.
Jeg kan huske, at der var en sær figur til venstre.
Jeg dykkede ned...
og så den sære tingest.
Selv fiskene virkede forvirrede.
Og pludselig...
Dengang vidste jeg ikke,
at jeg så noget usædvanligt.
Jeg kom ind efter dramaet.
Man tænker, "Hvad laver dyret?"
Jeg tror, at hun var bange for mig.
Hun løftede et utrolig glat...
stykke alge, som man knap kan holde i hånden,
og svøbte det omkring sig
og stirrede på mig gennem det lille hul.
Og så bum!
Så var hun væk.
Det er svært at forklare,
men af og til får man en fornemmelse,
og man ved, at det er et usædvanligt dyr.
Der er noget at lære her.
Der er noget særligt ved hende.
Så fik jeg en skør idé.
"Hvad sker der, hvis jeg kommer hver dag?
Hvis jeg aldrig går glip af en dag?"
1. DAG
I starten var hun påvirket af min tilstedeværelse.
Så jeg efterlod kameraet
for at filme hendes bevægelser.
Hun ser noget skinnende i skoven.
Hun bevæger sig hen med skjoldet.
Hvis det angriber, har hun skjoldet.
Det er anderledes. Det er interessant.
Hun rørte, mærkede og smagte på det.
Når hun var legesyg, kunne jeg ikke efterlade det længe.
Hun trak det rundt.
Jeg skulle være der hver dag for at lære hendes miljø at kende.
I starten virker det hele ensformigt.
Men efter et stykke tid ser man alle de forskellige slags skov.
Der er den gamle skov.
Der er skoven med forskellige alger på bunden.
Der er tågeskoven.
Da jeg begyndte at kortlægge miljøet rundt om hendes hule,
blev jeg chokeret over at se små grotter tæt på hende
fyldt med pyjamashajer.
De er det farligste rovdyr for hende.
Huden er stribet, så den bliver kaldt en pyjamashaj.
De er ikke visuelle rovdyr.
Men de har en utrolig god lugtesans.
Og de er særligt aggressive.
De kan presse næsen ind i en lille revne.
Så de er dødbringende, små blæksprutterovdyr.
Jeg tænkte, "Hvor lang tid går der, før der sker noget med dyrene?"
26. DAG
Efter at have besøgt hende mere og mere
var der et bestemt øjeblik, hvor...
frygten blev meget mindre.
Hun så bevægelse og blev bange, men tænkte, "Nå, det er ham."
Og hun kom ud og var nysgerrig.
Meget interesseret og nysgerrig, men tog ingen dumme chancer.
Hun holdt alle armene på hulen
med sugekopperne.
Og så skete det bare.
Jeg rakte min hånd lidt frem.
Der sker noget, når et dyr skaber kontakt.
Men på et tidspunkt skal man trække vejret.
Så jeg fjernede forsigtigt sugekopperne
uden at forstyrre hende,
så jeg kunne svømme op og trække vejret.
Det stærkeste øjeblik er,
når den kommer ud af hulen,
fordi man ved, at der er fuld tillid.
Den holder ikke armene tilbage, hvis nu den skal trække sig.
"Jeg stoler helt på dette menneske,
og jeg kommer ud af hulen,
og jeg gør det, jeg skal."
Jeg begyndte at se ret usædvanlige ting.
De kan se stikkende og glatte ud.
Der vokser horn på deres hoveder.
De kan matche farve, tekstur, mønster, hud.
Det er smukt.
Hun tilbringer mest tid med at suse, kravle og svømme.
Men engang imellem kommer to ben frem.
Hun kan gå.
Og så vandrer hun af sted
på to fødder.
Hun placerer sig i en sær stilling, hvor hun ligner en sten.
Og så bevæger to arme under hende sig langsomt.
Stenen bevæger sig langsomt væk.
Og så forvandler hun sig
til en utrolig, vaklende, flydende gammel dame i en kjole.
Hun forsøger måske at kopiere
tang og algers bevægelser i bølgerne,
mens hun langsomt bevæger sig væk.
Og sådan fungerer hun.
En utrolig, bedragende kreativitet.
En blæksprutte er en snegl, som har mistet sin skal i udviklingen.
Et skrøbeligt, flydende, blødt dyr,
som er afhængigt af utrolig intelligens.
Hun har ingen far eller mor at lære af. Hun er alene.
Og der er mange forskellige rovdyr, som jager hende.
I løbet af millioner af år har hun
fundet på utrolige metoder til at bedrage dem.
Og hun skal lære hurtigt, for hun lever kun et lidt over et år.
52. DAG
Når man dykker alene, skal udstyret være perfekt.
Og jeg skal være forberedt på alt.
Jeg roder ikke rundt. Det skal være instinktivt.
Men på det tidspunkt begik jeg mange fejl.
Hun fulgte efter mig en dag.
Og det er utroligt at blive fulgt af en blæksprutte.
Man trækker sig tilbage og bevæger sig baglæns,
og et utroligt dyr kommer mod en,
og der er ingen frygt.
Der er nysgerrighed og tillid. Det er en fantastisk følelse.
Og så, bum!
Jeg tabte et objektiv.
Det faldt hurtigt og overraskede dyret.
Den vendte sig om og svømmede. Den blev forskrækket.
Og jeg blev sur på mig selv, for det...
Det kunne være endt med et utroligt møde og dyb tillid,
men jeg ødelagde det.
Havde jeg ødelagt det for altid?
Vil dyret stole på mig?
Var oplevelsen for skræmmende?
Jeg nærmede mig for hurtigt.
Hun forlod hulen, fordi hun blev forskrækket.
Hun kom ikke tilbage.
Jeg troede, det var slut.
Hun var væk.
Jeg havde oplevet de dygtige San-sporere.
Jeg tænkte, "Gad vide...
om man kan spore dyr i vandet?"
Dyret har brugt millioner af år på at lære at være umuligt at finde.
Jeg skulle lære, hvordan blækspruttespor ser ud.
Det var frustrerende i starten.
Det er svært at se forskel.
Hvordan adskiller blækspruttespor sig
fra søpindsvinespor
og fiskespor...
og ormespor?
Og rovdyr-mærker.
Æggeskaller.
Jeg skulle lære alt.
Og jeg skulle begynde at tænke...
som en blæksprutte.
Man er som en detektiv.
Man samler langsomt ledetråde.
Og så begyndte jeg...
at få gennembrud.
"Okay, det er de dyr, hun dræber."
Jeg ser på byttedyr, de små mærker, hvordan der er gravet i sandet,
små ændringer i algemønsteret, hvor hun har bevæget sig.
Og så ved jeg det, "Dyret er tæt på nu.
Det er tæt på. Inden for en til to meter."
Og så fokuserede jeg på det lille område.
Og så, bang!
Der er hun.
Efter at have ledt efter hende i en uge, dag efter dag,
var hun der.
Det er som...
en menneskeven, som vinker og siger hej og er glad for at se en.
Og jeg kunne mærke det fra det ene øjeblik til det næste.
"Jeg stoler på dig. Jeg stoler på dig, menneske.
Du må komme ind i min blæksprutteverden."
Hun bevægede sig mod mig.
Og mit naturlige instinkt var...
forsigtigt at trække mig.
Og jeg ville sidde stille, så jeg holdt fast i en sten.
Hun nærmede sig.
Hun dækkede hele min hånd.
Jeg havde været under vandet længe.
Så jeg svømmede forsigtigt op og troede, at hun ville slippe min hånd.
Men det gjorde hun ikke. Hun red på min hånd op til overfladen.
Så jeg sad bare og stirrede ind i det fantastiske væsens øjne.
Det var svært at forestille sig,
at hun fik noget ud af forholdet.
Hvorfor skulle et vildt dyr
få noget ud af et mærkeligt menneskes besøg.
Og her bliver det interessant.
Jeg tror, det er stimulerende for den enorme intelligens.
Hun indser, at det ikke er farligt,
så hun interagerer med mennesket.
Og det bringer måske en slags blæksprutteglæde.
Når man skaber en forbindelse med et dyr
og oplever den slags, er det forbløffende.
Der findes ingen bedre følelse i verden.
Grænsen mellem hende og mig blev opløst
af hendes storslåede pragt.
Jeg tænkte konstant på hende.
I vandet og på land.
Det blev en besættelse.
Jeg ville besøge hende hver dag og se, hvad hun lavede.
Jeg måtte ud i vandet igen.
Hvad tænker hun på?
Drømmer hun? Hvis hun drømmer, hvad drømmer hun så om?
Hun antændte min nysgerrighed på en måde, jeg ikke havde oplevet før.
Det hjalp at tage hjem
og læse en masse videnskabelige artikler.
Hun er en ottearmet blæksprutte.
Octopus vulgaris er det videnskabelige navn.
To tredjedele af hendes kognition
er faktisk uden for hjernen, i armene.
Alt, hvad hun gør, er at tænke, føle og udforske.
Hun bruger de 2.000 sugekopper uafhængigt af hinanden.
Hvordan?
Tænk at have 2.000 fingre.
Hun har en intelligens som en kat eller hund
eller en af de nedre primater.
Og bløddyr bør ikke være så intelligente.
Jeg ledte i videnskabelige artikler
for at finde det sære væsen, jeg så.
Og der stod intet. Der var intet.
Det er et understuderet område,
og næsten hver uge finder man noget, som er nyt for videnskaben.
104. DAG
Ifølge artiklerne er blæksprutten et natdyr.
Var hun mere aktiv om natten?
Det var skræmmende i mørket.
De fantastiske lyde fra pukkelhvaler, som kommer gennem vandet.
Man er altid på vagt.
Jeg fandt hende ikke i hulen.
Jeg gav op og var på vej tilbage til kysten.
Noget fik mig til at dreje mod venstre.
Og der er hun.
Lige i det ekstremt lave vand.
Hun er svær at se.
De lynhurtige angreb.
Hun bruger armen som et sært våben.
Hun ruller den op på et splitsekund.
Og jeg så hende fange tre fisk sådan.
Jeg havde aldrig set det om dagen.
Der er farligt i den dybe skov om natten,
så det kloge dyr svømmer ind på lavt vand,
hvor hajerne ikke kan komme,
og benytter sig af den lækre føde derinde.
125. DAG
Det første instinkt er at skræmme hajerne væk.
Men så indser man,
at man ville forstyrre processen i skoven.
Hun var uden for hulen og bevægede sig i udkanten af skoven.
Jeg så...
hajen.
Den bøjede sig frem og fulgte duftsporet.
Det er ikke godt.
Jeg tænkte, "Godt, hun er tryg under stenen."
De svømmer lige hen til revnen.
Og pludselig har hajen taget fat i en af hendes arme
og foretager en dødsrulning.
Og jeg kan tydeligt se
den afskårne arm i munden.
Jeg fik en frygtelig følelse i maven.
Heldigvis kom hun langt ind i revnen.
Hun bevægede sig langsomt. Hun var svag.
Hun bløder. Lugten er i vandet.
Hulen er et godt stykke væk.
Dukker hajerne op igen?
Jeg overvejede at hjælpe hende fysisk tilbage til hulen.
Men det blev ikke nødvendigt.
Jeg vidste ikke...
hvad der ville ske,
og om det ville gøre hende svag og sårbar,
så de ville dræbe hende den nat.
Jeg kunne ikke undgå at føle,
at det var min skyld.
Var hun ude, fordi jeg var der?
Jeg følte mig sårbar.
Som om det, der skete med hende, var sket for mig på en mærkelig måde.
Og så føltes det næsten, psykologisk, som om jeg...
gennemgik en slags opsplitning.
Man tænker på sin egen død og sin egen sårbarhed
og sin familie og sit barn.
Jeg havde aldrig været særlig sentimental omkring dyr før.
Det var en forvandling.
Hun lærte mig at blive følsom over for det ukendte.
Især vilde dyr.
Jeg var bange, da jeg dykkede ned næste dag.
Jeg var utrolig lettet over, at hun stadig var i live.
Hun er for svag til at lave de farver, som en rask blæksprutte har.
Hun er kedelig og hvid.
Og nu er jeg bekymret. "Hvordan får hun føde?"
Man krydser en grænse, når man forstyrrer dyrenes liv.
Men jeg var for overvældet af mine følelser for hende.
Jeg tror ikke, at det hjalp.
Hun ligger bagest i hulen og bevæger sig ikke meget.
Jeg tjekkede hver dag, om hun havde det godt,
og tænkte, "Er det den sidste dag, jeg ser hende?
134. DAG
Den store lettelse kom en uges tid senere,
og jeg kunne se, den var helet ret hurtigt.
Og det var så fantastisk at se
en lillebitte, perfekt miniaturearm...
vokse ud igen.
Og det gav mig en mærkelig selvtillid.
Hun klarede den ufattelige forhindring.
Og jeg følte, at jeg selv i mit liv klarede mine egne forhindringer.
På en underlig måde afspejlede vores liv hinanden.
Mit forhold til mennesker forandrede sig.
Min søn var meget interesseret i havet.
Og jeg fortalte ham historierne hver dag.
Han havde mødt hende.
Jeg tog ham med mange gange.
Armen bliver funktionel,
før den vokser helt ud.
250. DAG
Og mens armen voksede, voksede hendes selvtillid også.
Til sidst, 100 dage senere, var armen vokset helt ud.
Det var fantastisk at tænke på, at dyret var i stand til
at komme sig efter sådan et angreb.
271. DAG
Efter et stykke tid gik hun tilbage til sin normale rutine,
så jeg gik i gang med
at se endnu dybere ind i hendes verden.
Det var en dejlig, rolig, klar dag.
Hun kommer rundt om hjørnet og ser en krabbe.
Problemet for krabben er,
at den bliver jaget af et flydende dyr.
Hun kan hælde sig igennem en lille revne.
Krabben ser ud til at mærke hende,
så den gemmer sig under en stor, giftig anemone.
Og så venter hun og gemmer sig.
Og så tænker krabben, "Alt er fint"
og begår den fejl at forlade anemonen.
Hun spiser ikke pænt.
Stykker flyver, og lugten spreder sig.
Og man ser sig omkring
og ser overraskende hurtige slangestjerner
blive tiltrukket af hende.
En hel flok af dem overvælder hende,
og hun virker ikke sikker på, hvad hun skal gøre med dem.
Jeg tænkte, "Det er et problem.
Hun vil altid have problemet med slangestjerner, som tager hendes føde."
Ikke så lang tid efter
tænkte hun, "Okay, slangestjernerne stjæler min føde,"
og hun fandt på en metode, hvor hun løftede dem med sugekopperne
og forsigtigt smed dem ud af hulen.
Nu er hun chefen.
Hun brugte den samme metode som til krabbejagt med hummere.
Man ser pludselig…
hummere skyde ud af revet.
Jeg tænkte, "Hun fanger den helt sikkert."
Gang på gang undviger de hende.
Og så, et par uger senere,
så jeg hende komme rundt om siden
og hen til mig for at placere sig mellem hummeren og mig.
Hun brugte mig som en del af sin jagtstrategi.
I stedet for et klodset hop,
smider hun nettet over den.
Og så kan den ikke flygte.
Det er et dyr, som lægger strategier
og meget hurtigt finder ud af, hvordan et svært byttedyr skal jages.
Meget af hendes intelligens kommer
fra de mange byttedyr, hun skal fange.
Alle mulige dyr.
Alle bløddyrene, hun fanger, er lette at fange.
Men de har utrolig hårde skaller.
Hvordan dræber og æder hun dem?
Ved foden af alle armene
er en boremaskine, som kan bore gennem skaller
og sende gift ind som en slange
og se, hvordan bløddyret reagerer.
Men nogle af bløddyrene slapper kun af,
hvis hun borer præcist i midten af skallen
i abduktormusklen.
Hun er nødt til at bruge geometri
til at finde det præcise sted, hvor hun skal bore i skallen
for at få sin føde.
Det er hvirvelløs intelligens på et højt niveau.
Hendes evne til at lære og huske detaljer.
Og det slog mig, at hun lærte mig meget.
Man glæder sig til at stå op, for der er så meget at lave
for at forstå hvert lille mærke og hver lille handling,
alle arterne, og hvad de gør, og hvordan de interagerer.
Folk spørger, "Hvorfor er du det samme sted hver dag?"
Sådan ser man de små forskelle
og lærer naturen at kende.
Der var tusindvis af tråde, som førte fra blæksprutten
til alle de andre dyr, rovdyr og byttedyr,
og så den fantastiske skov,
som plejer det hele.
Og nu ved jeg, hvordan skallen sidder på søpindsvinet,
og hvordan blæksprutten er forbundet med den.
Og når jeg tegner alle disse linjer,
springer en masse historier frem.
Det er som skovens sind.
Jeg kunne mærke det. Det store væsen.
Det var tusindvis af gange mere vågent og intelligent end mig.
Det er som en kæmpe undervandshjerne, som har levet i millioner af år.
Og den holder alt i balance.
304. DAG
På det tidspunkt virkede alt...
perfekt i skoven.
Og selvfølgelig...
har man glemt,
at rovdyrene altid er der.
Det er...
brændt ind i min hukommelse. Hajen, som nærmede sig hende.
Hun sad stille og forsøgte at gemme sig.
Hajen svømmede rundt og opfangede hendes lugt.
Og jeg tænkte, "Åh nej, det er...
det samme mareridt igen."
Hun suser op i baldakinen
og pakker en masse tangblade stramt omkring sin krop.
Og så kigger hun ud.
Lugten er på tangen,
så hajen bider og river i tangen.
Hun skyder sig bagud.
Hun klatrer over en sten, op af vandet, og jeg...
Jeg...
fattede det ikke.
Men problemet er, at hun skal tilbage.
På den anden side opfanger hajen hendes lugt igen.
Og så starter den vilde jagt.
Og så ser jeg hende
udføre en meget hurtig bevægelse,
hvor hun samler næsten 100 skaller og sten
og folder armene over sit skrøbelige hoved.
Og i det øjeblik
tænkte jeg, "Det var det skøre, jeg så
dengang."
I det næste øjeblik tager hajen fat.
Men jeg skulle ånde.
Jeg skyndte mig op til overfladen.
Lige ned igen.
Jeg tænkte, "Nu bliver det for vildt."
Hun har manøvreret sig hen på det mindst farlige sted,
og det er på hajens ryg.
Hajen forsøger at ryste hende af og svømmer væk.
Det tog nogle sekunder at se,
hvad der foregik.
Men jeg så straks,
at hun var ved at vinde.
Mens hajen svømmer mod den tætte tang,
skubber hun sig af ryggen,
smider resten af skallerne
og suser væk.
Og hajen var blevet snydt.
Hajen kommer tilbage, men hun er i sikkerhed.
Den kan intet gøre.
Så den svømmer.
At hun kan tænke så hurtigt og tage livsvigtige beslutninger...
Det er utroligt.
Jeg var der i 80% af hendes liv.
Hvert øjeblik er dyrebart, for det er så kortvarigt.
Der var en fantastisk dag.
En stor stime stribede havruder.
Ret lavt vand.
Pludselig...
suser hun op mod overfladen.
Først tænkte jeg...
"Hun jager fiskene."
Men så tænkte jeg, "Vent...
Når hun jager, er hun strategisk og...
fokuseret.
Hun opfører sig ikke som et rovdyr."
Det tog lang tid at bearbejde det.
Men jeg kom frem til, at hun legede med fiskene.
Man ser ofte lege hos sociale dyr.
Her er et utrolig antisocialt dyr, som leger med fisk.
Det fører den op til et nyt niveau.
Så mistede hun interessen for fiskene
og skyndte sig hen
og greb fat i mig.
Og det var sidste gang, vi havde fysisk kontakt.
324. DAG
Når jeg tænker tilbage,
så husker jeg, at vandet var turbulent den dag.
Bundfald overalt.
Jeg svømmede ned, og...
der var en blæksprutte ved siden af hende.
Man ser meget sjældent to blæksprutter tæt på hinanden.
"Åh gud, hvad sker der?"
Men jeg så, at de var afslappede,
og jeg indså, at de ville parre sig.
Da kendte jeg til de forskellige stadier i en blækspruttes liv.
Så jeg var spændt på at se parringen,
men der var også...
en frygt...
nederst i min mave.
Hun kom ikke ud af hulen.
Det var slut med at finde føde og jage.
En stor del af hendes krop bliver faktisk givet til æggene.
Så hun taber sig og mister dermed en stor del af sin styrke.
Æggene bliver lagt bagest i mørket.
Det er umuligt at se dem.
Jeg svømmer derned hver dag og tjekker.
Hun ilter æggene med sin sifon og passer godt på dem.
Hun dør langsomt,
og døden er præcist timet med udklækningen af æggene.
Det ramte mig hårdt.
Her er et hvirvelløst dyr, et bløddyr,
som ofrer sit eget liv
for sine unger.
Alle æggene er udklækket.
De er bittesmå og svømmer ud i vandsøjlen.
Flere hundrede tusind.
Og så ser jeg hende skylle ud af hulen, knap i live.
Og fiskene æder hende.
Der kommer dyr for at æde hende.
Det var hjerteskærende.
En del af mig ville holde hende og jage dem væk.
Men jeg gjorde det ikke.
Næste dag...
kom en stor haj.
Den tog hende med ind i tågeskoven.
Jeg svømmer ofte ned til hendes hule.
Jeg flyder over den og mærker hende.
Jeg savner hende.
Men...
på en skør måde var det en lettelse.
Det var en lettelse, fordi intensiteten i at spore hende hver dag
og forsøge at filme var...
Det var også hårdt.
Jeg tænkte kun på...
det dyr.
Det var... Jeg...
tænkte som en blæksprutte.
Og det var udmattende.
Men bag det...
var jeg utrolig stolt af dyret,
som klarede umulige odds for at nå hen, hvor hun var.
Et ufatteligt liv.
Noget af det bedste i mit liv er at tage min søn med ud
på gåtur langs kysten
og vise ham naturens vidundere
og detaljerne og forviklingerne.
Jeg fik så meget af naturen, og nu kunne jeg give det videre.
Jeg havde så meget energi at give.
Han er som en lille havbiolog nu. Han ved så meget.
En utrolig stærk svømmer.
Efterhånden som han bliver ældre, vil han gøre det mere og mere.
At se det udvikle sig...
En stærk selvfølelse
og en utrolig selvsikkerhed,
men vigtigst af alt,
en mildhed.
Og jeg tror, det er det,
tusindvis af timer i naturen lærer børn.
Et par måneder senere, efter hun døde,
fandt han faktisk en lillebitte blæksprutte.
Man ser sjældent så små dyr.
De får op mod en halv million unger, og kun en håndfuld overlever.
Så det er en hård rejse for dem.
Men det er deres strategi: "Lev stærkt, dø ung."
Vi forestillede os, at det var en af hendes unger.
Den rette størrelse, det rette tidspunkt.
Og vi blev glade og tænkte, "Der er hun."
Hun fik mig til at indse,
hvor dyrebare vilde steder er.
Man svømmer ned i vandet...
og det er ekstremt befriende.
Alle...
bekymringer og problemer og alt livsdrama opløses-
Man begynder at holde af dyrene.
Selv de bittesmå dyr.
Man indser, at alle er utrolig vigtige.
Man mærker, hvor sårbare vilde dyrs liv er,
og hvor sårbare alle vores liv på planeten er.
Mit forhold til havskoven og dens skabninger bliver dybere...
for hver uge, måned og år.
Man er i kontakt med et vildt sted, og det taler til en.
Sproget er synligt.
Jeg blev forelsket i hende,
men også i den fantastiske vildskab, hun repræsenterede,
og hvordan den forandrede mig.
Hun lærte mig at føle...
at jeg var en del af stedet, ikke en gæst.
Det er en stor forskel.
CRAIG DYKKER STADIG HVER DAG, MEN HAN SVØMMER IKKE ALENE
HAN VAR MED TIL AT STARTE SEA CHANGE,
ET DYKKERFÆLLESSKAB, SOM ARBEJDER FOR
LIVSLANG BESKYTTELSE AF TANGSKOVEN
Tekster af: Mila Tempels