Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sokan azt mondják, a polipok olyanok, mint a földönkívüliek.
De az a különös, hogy ha közelebb kerülsz hozzájuk,
rájössz, hogy sok szempontból nagyon is hasonlítanak ránk.
Egy teljesen más világba lépsz.
Hihetetlen élmény.
Úgy érzed, valami rendkívüli dolognak nézel elébe.
De rájössz: van egy vonal, amit nem léphetsz át.
Jó ideje már annak, amikor mindez elkezdődött.
NYUGAT-FOKFÖLD, DÉL-AFRIKA
Ez a hely itt Afrika csücskében a Viharok foka néven ismeretes.
A gyerekkori emlékeimet mélyen átszövi ez a táj,
a sziklás part, az árapály és a hínárerdő.
Volt egy kis fabungalónk,
szó szerint a dagályszint alatt.
Így hát a nagy viharok idején
az óceán bedöntötte az ajtókat, és elárasztotta az alsó szintet.
Hihetetlenül izgalmas volt
a hatalmas Atlanti-óceán erejétől körülvéve felnőni.
Gyerekkorom nagy részét a sziklamedencékben töltöttem,
a sekély hínárosban búvárkodva.
Ez volt a kedvenc időtöltésem.
Felnőttként távol kerültem mindettől.
Eleinte ez rendben is volt.
Mígnem 20 évvel ezelőtt a Kalahári sivatag középső területén találtam magam.
A The Great Dance című filmet forgattuk az öcsémmel.
És találkoztam ezekkel az emberekkel, akik valószínűleg a világ legjobb nyomkövetői.
Nézni őket...
ahogy elmerülnek a természet hihetetlenül apró jelzéseiben,
amik számomra észrevehetetlenek voltak,
majd követik őket, néha órákon át, és rálelnek a tájban rejtőzködő vadakra...
ez nem mindennapi élmény volt.
Maguk is részei voltak a természet világának.
Én pedig kívülállónak éreztem magam.
Mélyen vágytam rá, hogy benne legyek ebben a világban.
Két éven át kész pokol volt az életem.
Azelőtt hosszú időn át keményen dolgoztam,
és kimerültem.
Hónapok óta nem aludtam rendesen.
Ez a családomat is megviselte.
Lassan megbetegített a stressz.
Az agyam nem tudott megbirkózni vele.
Soha többé nem akartam kamerát és vágószobát látni.
Rájuk nézni sem bírtam.
A nagyszabású életcélom...
romokban volt.
És emellé ott volt egy cseperedő gyerek.
Tom.
Ebben az állapotomban nem lehettem jó apja a fiamnak.
Radikális változásra volt szükségem.
Így hát a gyerekkori emlékeimből
és a Kalahári sivatagbeli nyomkövetőmesterek példájából
merítettem inspirációt.
Az utam csak egy helyre vezethetett...
az óceánba.
A vízbe elindulni eleinte nem könnyű.
A bolygó egyik legvadabb, legfélelmetesebb helye ez, ahol úszhat az ember.
A víz hőmérséklete akár nyolc-kilenc Celsius fok alá is eshet.
A hidegtől eláll a lélegzeted.
El kell engedned magad.
Aztán tíz-tizenöt percen át eléd tárul egy lenyűgöző időablak.
Hirtelen úgy érzed...
minden rendben van.
A hideg felfrissíti az agyadat,
amit elárasztanak a vegyületek,
akárhányszor elmerülsz a vízben.
Az egész tested életre kel.
És ahogy a test alkalmazkodik, egyre könnyebbé válik az egész.
Míg végül...
úgy egy év után...
elkezdesz vágyni a hideg után.
Az a lenyűgöző ebben a környezetben,
hogy egy háromdimenziós erdőben vagy.
Leugorhatsz a magasból, és eljuthatsz bárhová.
Lényegében repülsz.
Mintha egy másik bolygón lennél.
A vízben természetesen ellazulsz.
Képes leszel tovább visszatartani a lélegzetedet.
Az oxigénpalack a hínárerdőben számomra nem lett volna ideális.
Inkább olyanná akartam válni, mint egy kétéltű állat.
Ösztönösen éreztem, hogy nem szabad búvárruhát viselnem.
Ha igazán közel akarsz kerülni...
az efféle környezethez,
akkor rengeteget segít, ha nem választ el tőle semmi.
És hirtelen újra lett energiám a fényképezéshez és a filmezéshez.
Ezért fogtam a kamerát, és azt csináltam, amit szeretek, és amihez értek.
Az állatok rendkívül egzotikusak és furcsák.
Szinte extrémebbek, mint a legelborultabb sci-fi.
Emlékszem arra a napra, amikor minden elkezdődött.
Találtam egy különleges területet,
ami egy sűrű hínárerdő védelmében rejtőzött.
Mert a hínárerdő tulajdonképpen elfojtja a hullámverést.
Az egész erdő teljesen homályos, sötét, az ember szinte semmit nem lát,
és ezen a kis 200 méteres területen alámerülhetsz
és körülnézhetsz.
Hihetetlen hely.
Emlékszem, balra tőlem észrevettem egy furcsa alakot,
és lejjebb úszva...
igazán különös dolgot pillantottam meg.
Még a halak is zavartnak tűntek.
És hirtelen...
Akkor még nem tudtam,
hogy kivételes dolog tanúja voltam.
Egy dráma végső felvonásánál érkeztem meg.
„Mi a fenét csinál ez az állat?” – gondoltam.
Azt hiszem, kicsit félt tőlem,
ezért fogta ezt a hihetetlenül csúszós...
algadarabot, amit megfogni is alig lehet,
és maga köré tekerte mintegy különleges köpenyként,
aztán rám bámult egy kis résen át.
És aztán bumm!
Eltűnt.
Nehéz ezt megmagyarázni, de
néha elfogja az embert egy különös érzés,
ami nekem akkor azt súgta, hogy van ebben a lényben valami szokatlan.
Biztosan tanulhatnék tőle.
Van benne valami különleges.
Aztán őrült ötletem támadt.
Mi lenne, ha mindennap eljönnék?
Ha egyetlen napot se hagynék ki?
ELSŐ NAP
Kezdetben egyértelműen befolyásolta őt a jelenlétem,
ezért ott hagytam a kamerát,
hogy az felvegye, amint az állat tevékenykedik.
Látta ezt a fényes, új dolgot az erdőben.
Egy pajzzsal közelítette meg,
hátha megtámadja őt, és felemelte a pajzsot.
Ez most valami más. Ez érdekes!
Megérinteni, megtapogatni, megkóstolni...
Ha játékos hangulatban volt, nem hagyhattam ott túl sokáig.
Magára rántotta az egészet.
Mindennap oda kellett mennem, hogy jobban megismerjem a környezetét.
Kezdetben minden ugyanolyannak tűnik.
Egy idő után azonban elkülönülnek a hínárerdő különböző típusai.
Ott van az őserdő.
Ott van az erdő a változatos algákból álló aljnövényzettel.
És van a homályos erdő is.
Mikor elkezdtem feltérképezni az odú környékét, döbbenten láttam,
hogy a közvetlen közelében lévő kis barlangok
tele vannak pizsamás cápákkal.
Ezek a ragadozók a polipok legádázabb ellenségei.
A bőrük csíkos, erről kapták a nevüket.
Nem vizuális ingerek alapján vadásznak, hanem a rendkívül jó szaglásukkal.
És különösen agresszívek.
Egészen apró repedésekbe is képesek bedugni az orrukat.
Egyszóval könyörtelen kis polipvadászok.
„Vajon mikor okoznak bajt ezek az állatok?” – gondoltam.
Egyre gyakrabban és gyakrabban látogattam meg őt,
és pontosan emlékszem a pillanatra...
amikor a félelme jelentősen alábbhagyott.
Nagyobb mozdulatoktól megijedt, de látta: csak én vagyok.
Aztán előjött, és nagyon kíváncsi volt.
Nagyon kíváncsi és érdeklődő, de került minden ésszerűtlen kockázatot.
Az összes többi karjával kapaszkodott az odúba,
rögzített tapadókorongokkal.
És aztán megtörtént.
Egy kicsit előrenyújtottam a kezemet.
Különleges pillanat volt, amikor kapcsolatba lépett velem.
De egy idő után muszáj volt levegőt venni.
Szóval nagyon óvatosan le kellett ráznom a tapadókorongokat
anélkül, hogy megzavarnám őt,
hogy a felszínre úszhassak levegőért.
A legerőteljesebb pillanat az volt,
amikor előjött az odúból,
mert onnantól tudtam, hogy teljes a bizalom.
Nem kell visszafogni a karjaimat, hátha vissza kell húzódnom.
Mintha azt mondaná az állat: „Megbízom ebben az emberben,
szóval kijövök az odúmból,
és megyek a dolgomra.”
Innentől kezdve rendkívüli dolgoknak voltam tanúja.
Ezek az állatok tűnhetnek tüskésnek és simának.
Ha kell, szarvakat növesztenek.
Alkalmazkodnak szín, textúra, minta alapján...
Csodálatos.
Legtöbbször magát kilövellve úszik, mászik vagy úszkál.
De néha kidugja két karját,
és sétál.
És csak úgy tovalépked, elsétál
két lábon.
Furcsa testtartást vesz fel, amitől olyan lesz, mint egy kő.
A két kar lassan mozog alatta,
így a kő lassan arrébb mozdul.
Aztán átváltozik
egy hóbortos, imbolygó, hömpölygő szoknyájú öreg hölggyé.
Talán az áramlattal mozgó moszatokat
vagy algákat próbálja utánozni.
És közben lassan arrébb vándorol.
És ez az egész állat lényege.
Ez a hihetetlen kreativitás, a megtévesztés művészete.
A polip lényegében egy csiga, ami elvesztette a héját az evolúció során.
Egy nagyon törékeny, puha állat, amely a hatalmas intelligenciájára támaszkodik.
Nincsenek mellette a szülei, hogy taníthassák. Egyedül van.
Mert sokféle ragadozó vadászik rá.
Hihetetlen módszereket kellett kifejlesztenie...
az évmilliók során, hogy megtévessze őket.
És gyorsan kell tanulnia, mert alig több, mint egy évig él.
ÖTVENKETTEDIK NAP
Ha egyedül merülök, az egész felszerelésemnek tökéletesnek kell lennie.
És fel kell készülnöm minden eshetőségre.
Nincs idő babrálásra. Ösztönösen kell cselekednem.
De akkoriban sok hibát elkövettem.
Egy nap követett engem.
Amikor egy polip követ téged, az a legcsodálatosabb dolog.
Csak hátrálsz, mozogsz hátrafelé,
ez a hihetetlen állat pedig közelít feléd, és szinte semmi félelem nincs benne.
Csak kíváncsi, és bízik benned, és ez fantasztikus érzés.
Aztán hopsz!
Leejtettem egy objektívet,
és a hirtelen leeső tárgy megriasztotta az állatot.
Megfordult és elsietett, szörnyen megriadt.
Iszonyú dühös voltam magamra, mert hát ebből a helyzetből...
egy mély bizalommal teli, csodálatos érintkezés is születhetett volna,
ha nem teszem tönkre.
Vajon örökre elrontottam?
Fog még valaha bízni bennem? Vagy végleg elriasztotta ez az élmény?
Aztán túl gyorsan közelítettem meg.
Ekkor elhagyta az odúját, és komolyan megrémült.
Többé nem is tért vissza ide.
Akkor azt hittem, vége.
Végleg elment.
Eszembe jutottak a San nyomkövetőmesterek között töltött napjaim.
„Lehetséges vajon egyáltalán a víz alatti nyomkövetés?” – gondoltam.
Ez az állat évmilliókon át azt tanulta, hogy hogyan rejtőzzön el tökéletesen.
Meg kellett tanulnom, milyenek a polipok nyomai.
Ez eleinte frusztráló volt.
Olyan nehéz felismerni őket.
Mi a különbség a polipok...
a szívsünök...
a halak...
és a férgek nyomai között?
És a zsákmányolás nyomai.
Meg a peteburkok.
Mindent meg kellett tanulnom.
Úgy kellett gondolkoznom, mintha...
én is polip lennék.
Afféle detektívmunka volt.
Lassan összeraktam minden részletet.
És megtapasztaltam...
az első áttöréseket.
„Tehát ezeket az állatokat öli meg.”
Figyeltem hát a zsákmányt, az apró jeleket, ásásnyomokat a homokban,
a hínár mintázatának apró változásait, amerre járt.
És tudtam: „Ez az állat most nagyon közel van.
Egészen közel. Egy-két méteren belül.”
Arra az egészen kis területre koncentráltam...
És akkor bumm!
Ott termett.
Miután egy héten át kerestem, minden egyes nap,
végre ott volt.
Mintha...
egy barátom üdvözölne integetve, örülve annak, hogy lát.
Egyik percről a másikra éreztem, mintha azt mondaná:
„Minden rendben. Megbízom benned, ember.”
„És most beléphetsz az én polipvilágomba.”
Aztán elindult felém.
Az ösztönöm azt súgta...
hogy óvatosan hátráljak.
Mozdulatlan akartam maradni, így egy sziklába kapaszkodtam.
Ő csak jött felém.
Aztán ráült a kezemre.
Akkor már jó ideje víz alatt voltam,
így óvatosan elindultam a felszínre, és azt hittem, elmozdul a kezemről.
De nem tette. Jött velem a felszínre.
Ott voltam, és csak bámultam ezt a hihetetlen lényt, csak néztem a szemébe.
Először nehéz volt elképzelni,
hogy bármi előnyt élvez ebből a kapcsolatból.
Mit nyerhetne egy dolgát végző vadállat
egy furcsa emberi lénnyel való érintkezésből?
És itt válik érdekessé a történet.
Azt hiszem, ez érdekfeszítő lehet egy ilyen intelligens lénynek.
Valahogy kiszimatolja, hogy ez nem veszélyes,
és kapcsolatba lép az emberrel.
Talán származik belőle valamiféle polipszintű öröme.
Efféle kapcsolatot létesíteni egy állattal,
és ehhez hasonló élményeket átélni egyszerűen elképesztő.
Nincs a világon ennél nagyszerűbb érzés.
A köztünk álló határvonalak szétfoszlani látszottak.
Csak őt láttam, teljes pompájában.
Csak rá tudtam gondolni akkoriban.
A vízben és a szárazföldön is.
Azt hiszem, némileg a megszállottja lettem.
Mindennap meg akartam látogatni, és látni, mit csinál.
Alig vártam a merülést.
Vajon mi járhat a fejében? Mire gondol?
Vajon álmodik? Ha álmodik, miről álmodik?
Úgy feltüzelte a kíváncsiságomat, ahogy még soha semmi.
Nagyon hasznosnak éreztem, hogy hazaérve
a lehető legtöbb tudományos cikket elolvashattam.
Ő egy közönséges polip.
Tudományos nevén Octopus vulgaris.
A kognitív képességeinek kétharmadát
az agyán kívül, a karjaiban hordozza.
Teljes lényével gondolkodik, érez és kutat.
Kétezer tapadókorongja van, és mindegyiket külön-külön használja.
Hogy képes erre?
Mintha 2000 ujjunk lenne!
Intelligenciája a kutyáéhoz, macskáéhoz,
vagy alacsonyabb rendű főemlősökéhez hasonlítható.
A puhatestűeknek nem szabadna ilyen okosnak lenniük.
Hányszor, de hányszor merültem el a tudományos irodalomban
választ keresve arra, amit láttam.
De egyszerűen semmit nem találtam.
Alig kutatott területre tévedtem,
így szinte hetente tettem a tudomány számára új felfedezést.
SZÁZNEGYEDIK NAP
A szakirodalom szerint a polipok elvileg éjszakai állatok.
Aktívabb volt éjjel az én polipom?
Kicsit ijesztő volt a sötétben.
Hallottam a hosszúszárnyú bálnák csodálatos hangját a vízen át.
Minden érzékem ki volt élezve.
Nem találtam őt. Nem volt az odújában.
Már szinte feladtam, és elindultam a part felé.
De valami miatt balra sodródtam.
És akkor ott volt.
A rendkívül sekély vízben.
Nem láttam semmit.
Villámgyors csapásokkal vadászott.
Sajátos fegyverként használta a karját.
Egy másodperc töredéke alatt felcsavarta.
Láttam, hogy három halat kapott így el.
Napközben sosem láttam halat fogni.
A sűrű hínárerdőben nagyon veszélyes éjjel,
így ez az okos állat visszahúzódik a sekély vízbe,
ahová a cápák nehezen jutnak be,
és kihasználja ezt a remek vadászterületet.
SZÁZHUSZONÖTÖDIK NAP
Az első ösztönös gondolatom, hogy megpróbálom elijeszteni a cápákat.
De aztán rájöttem,
hogy ezzel beavatkoznék az erdő természetes folyamataiba.
Az odúján kívül volt, és az erdő szélén úszkált.
Akkor észrevettem...
a cápát.
A testét kissé előrepúposította, és követte a szagnyomokat.
Ez nem jó jel.
„Jó, hogy biztonságban van a kő alatt.” – gondoltam.
A cápák egyenesen a repedést célozták meg.
A következő pillanatban egyikük ráakaszkodott az egyik karjára,
és ijesztő halálpörgést produkált.
Láttam a szájában...
a leszakított kart.
Szörnyű nyomást éreztem a gyomromban.
Hála istennek, a polip mélyen megbújt a repedésben.
Nagyon nehezen mozgott. Lassan, nagyon gyengén.
Vérzett. Érezni lehetett a szagát a vízben.
Elég messze volt az odújától.
És ha ismét felbukkannak a cápák?
Arra gondoltam, hogy visszasegítem őt az odúba.
De szerencsére nem kellett.
Nem tudtam...
mi fog történni vele.
Vajon ettől gyenge és sebezhető marad,
és még aznap éjjel végeznek vele?
Nem hagyott nyugton a gondolat...
vajon felelős vagyok mindezért?
Azért jött ki, mert ott voltam?
Sebezhetőnek éreztem magam.
Mintha valahogy velem is megtörtént volna az, ami vele.
Szinte úgy éreztem...
mintha...
pszichésen megcsonkítottak volna.
A saját halálomat és sebezhetőségemet juttatta eszembe,
aggódtam a családom és a fiam miatt.
Korábban nem voltam túl érzelmes típus, ha állatokról volt szó.
Rájöttem, hogy megváltoztam.
Ez az állat megtanított arra, hogy érzékeny legyek mások iránt.
Különösen a vadállatok iránt.
Másnap korán reggel félve mentem be a vízbe.
Nagyon megkönnyebbültem, amikor láttam, hogy él és lélegzik.
Olyan gyenge volt, hogy nem tudta felvenni az egészséges polipok színét,
így fakó volt és fehér.
Aggódtam miatta: „Hogy jut most ételhez?”
Ha beavatkozol az állatok életébe, átlépsz egy bizonyos határt.
De túlságosan elragadtak...
az iránta való érzelmeim.
Nem biztos, hogy ez jó volt.
Az odúja hátsó részén kuporgott naphosszat, szinte mozdulatlanul.
Mindennap megnéztem, hogy jól van-e,
félve, hogy talán aznap látom utoljára.
A nagy megkönnyebbülés talán egy héttel később érkezett,
amikor láttam, hogy a seb viszonylag gyorsan begyógyult.
És akkor megpillantottam a legcsodálatosabb dolgot...
egy tökéletes kis miniatűr kart, ami elkezdett...
visszanőni.
És ez valamiféle furcsa bizonyosságot adott.
Afelől, hogy az állat túlélheti ezt a hihetetlen traumát.
Úgy éreztem, én is lassan túlteszem magam az életem nehézségein.
Az életem különös módon az ő életének tükörképe volt.
Megváltozott az emberekkel való kapcsolatom.
A fiamat ebben az életszakaszában nagyon érdekelte a víz alatti élet.
Minden nap elmeséltem neki a történeteket.
Találkozott vele, megismerte őt. Sokszor elkísért a mélybe.
A polipok karja remekül működik
már félig visszanőve is.
KÉTSZÁZÖTVENEDIK NAP
Ahogy a kar lassan növekedett, visszatért a magabiztossága is.
Végül, körülbelül száz nappal később a kar teljesen visszanőtt.
Elképesztő érzés és gondolat, hogy ez az állat képes erre,
átvészel egy ilyen támadást, és teljesen felépül.
KÉTSZÁZHETVENEGYEDIK NAP
Egy idő után visszatért a szokásos napirendjéhez,
én pedig ennek örömére elkezdtem
még jobban elmélyedni a világában.
Szép, derűs és békés nap volt.
Egy szikla sarka mögül megpillantott egy rákot.
A rákoknak gondot okoz...
ha egy folyékony állat vadászik rájuk.
Apró repedéseken is képesek átfolyni.
A rák érezte a polip közelségét,
és meghúzta megát egy nagy mérgező tengeri rózsa alatt.
Akkor ő elbújt és várakozott.
Aztán a rák azt gondolta: „Oké, minden rendben van!”
Majd elkövette azt a hibát, hogy előbújt a rózsa alól.
Nem túl szépen evett.
Potyogtak a darabkák, ami szagot eresztett.
És ahogy körülnéztem,
megláttam ezeket a kígyókarú csillagokat, amik meglepően gyorsan odagyűltek, mert
vonzotta őket a lakmározó polip.
Tömegesen körülsereglették őt,
ő pedig nem igazán tudta, mit tegyen, mit kezdjen velük.
„Ez komoly probléma.” – gondoltam.
„Állandó gondja lesz, hogy a kígyókarú csillagok elveszik a táplálékát.”
Nem sokkal később gondolt egyet:
„Hm, a kígyókarú csillagok ellopják az ételemet.” És kitalálta
azt a remek módszert, hogy felemeli őket a tapadókorongjaival,
és óvatosan kidobja őket az odújából.
Egyértelműen uralta a helyzetet.
Kezdetben a rákoknál látott módszert alkalmazta homárvadászat alkalmával is.
Hirtelen azt láttam...
hogy özönlenek a homárok.
„Ezt biztosan elkapja.” – gondoltam.
De időről időre meglógtak előle.
Aztán pár héttel később
megfigyeltem, hogy oldalról közelít,
mintegy terelgetve engem, hogy a homár és énközém kerüljön.
A vadászstratégiája részeként használt engem.
És a korábbi kitörés helyett...
felülről vetette ki rá a hálóját.
Ezúttal nem volt menekvés.
Ez az állat rendkívül gyorsan
stratégiát fejlesztett ki egy igen ravasz préda becserkészésére.
Intelligenciájának nagy része annak köszönhető,
hogy rengeteg zsákmányt kell ejtenie.
Sokféle állatot.
A puhatestűeket könnyű elkapnia,
de a héjuk rendkívül kemény.
Hogy a fenébe tudja megölni és megenni őket?
A karjai tövében
egy fúró van, amivel képes áttörni a héjat,
majd mérget fecskendez alá, mint egy kígyó,
és figyeli, hogyan reagál a puhatestű.
De néhány puhatestű csak akkor ernyed el,
ha a fúró hegye pontosan a kagyló csúcsán halad át,
a távolító izomnál.
Lényegében geometriai számítással
állapítja meg, hogy hol kell pontosan megfúrnia a kagylóhéjat,
hogy táplálékhoz jusson.
Ez magas szintű gerinctelen intelligencia.
Képesség részletek megtanulására és megjegyzésére.
Rádöbbentem, milyen sokat tanultam tőle.
Alig vártam, hogy felkeljek reggelente, mert olyan sok dolgom volt,
meg kellett értenem minden apró jelet, minden viselkedésformát, az összes fajt,
hogy mit csinálnak, hogyan érintkeznek egymással.
Sokszor kérdezték: „Miért mész mindennap ugyanoda?”
De csak így láthatod meg a finom különbségeket.
És csak így ismerheted meg a vadont.
Több ezer szál vezetett a poliptól más élőlényekhez,
ragadozókhoz és zsákmányállatokhoz,
és ehhez a hihetetlen erdőhöz,
ami mindezt táplálta.
Már tudom, hogy kapcsolódik a sisakcsiga a tengeri sünhöz,
és hogy kapcsolódik a polip a sisakcsigához.
És ahogy felvázoltam ezeket a vonalakat,
kirajzolódtak ezek a történetek.
Akár az erdő kollektív tudata.
Tisztán éreztem. Egyetlen hatalmas lény volt.
Több ezerszer éberebb és intelligensebb volt, mint én.
Olyan, mint egy hatalmas víz alatti agy, ami évmilliók óta működik.
És mindent egyensúlyban tart.
HÁROMSZÁZNEGYEDIK NAP
Ebben a pillanatban az erdőben minden...
...olyan tökéletesnek tűnt.
És ilyenkor persze
könnyű elfelejteni...
hogy a ragadozók mindig jelen vannak.
Szinte...
beleégett az elmémbe a hatalmas cápa, ami hirtelen közelített hozzá.
Mozdulatlan maradt, és próbált elrejtőzni.
Aztán láttam, hogy a cápa a periférián úszkál, és szimatol utána.
Arra gondoltam: „Jaj, ne! Nem történhet meg...
ismét ez a rémálom!”
Felszökött a hínárlevelek közé,
és szorosan a teste köré tekerte a moszatleveleket.
Onnan kukucskált kifelé.
A szaga ott volt a leveleken,
így a cápa a hínár felé kapkodott a szájával.
Akkor kilőtte magát hátul.
Kiment a vízből, és felmászott egy sziklára...
én pedig...
nem hittem a szememnek.
A gond persze az volt, hogy vissza kellett mennie.
A másik oldalon a cápa megint kiszimatolta őt,
így folytatódott az őrült hajsza.
És akkor megpillantottam őt,
ahogy sietős mozdulatokkal
felkapott mintegy száz kagylót és kavicsot...
és karjait a sebezhető pontja, a feje fölé hajtogatta.
Abban a pillanatban
rájöttem, hogy ezt az őrült dolgot láttam...
annak idején.
A következő percben a cápa elkapta.
Levegőt kellett vennem.
Siettem a felszínre, ahogy csak tudtam.
Majd egyenesen vissza.
„Hát ez kész őrület!” – mondtam magamban.
Valahogy sikerült a legkevésbé veszélyes helyre manővereznie magát,
vagyis a cápa hátára.
A cápa megpróbálta lerázni magáról, és elúszni onnan.
Eltartott pár másodpercig,
míg rájöttem, mi folyik.
De azt rögtön láttam,
hogy most ő van nyeregben.
Ahogy a cápa a sűrű hínáros felé közelített,
levetette magát a hátáról...
ledobta a maradék kagylókat,
és elviharzott.
Végképp túljárt a cápa eszén.
A cápa visszajött, egyszer megfordult, de ő teljes biztonságban volt.
Tehetetlen volt.
Így hát elment.
Hogy hogy tud ilyen gyorsan gondolkodni és élet-halál döntéseket hozni,
az egyszerűen felfoghatatlan.
Élete jó 80 százalékában jelen voltam.
Az idő rövidsége miatt minden pillanat értékes volt.
Emlékszem egy hihetetlen napra.
Jött egy nagy tengeridurbincs-raj.
Elég sekély volt a víz.
A polip hirtelen...
a felszín felé nyúlt, valahogy így.
Először azt hittem...
vadászik a halakra.
„De várjunk csak!” – gondoltam.
„Amikor vadászik, stratégiája van...
és összpontosít.
Ez nem tűnik zsákmányoló viselkedésnek.”
Sokáig tartott feldolgozni, mit látok.
De akaratlanul is azt gondoltam, hogy játszik a halakkal.
Társas állatoknál gyakran látni játékot.
Itt van egy rendkívül antiszociális állat, aki játszik a halakkal.
Ez egy másik szintre emeli őt.
Majd elvesztette az érdeklődését a halak iránt,
hozzám sietett,
és megragadott.
És ez volt az utolsó fizikai érintkezésünk.
HÁROMSZÁZHUSZONNEGYEDIK NAP
Emlékszem, aznap
igen viharos nap volt, nagyon zavaros volt a víz.
Üledék mindenütt.
Lemerültem, és...
egy másik nagy polipot láttam mellette.
Két polipot egymáshoz közel látni nagyon ritka dolog.
„Jó ég, mi történik itt?”
Aztán láttam, hogy mindkét állat viszonylag nyugodt,
és világossá vált, hogy nemsokára megkezdik a párzást.
Addigra már jól ismertem a polipok életének szakaszait.
Szóval, miközben nagyon izgatott voltam a párzás miatt,
volt bennem egyfajta...
rettegés is...
a gyomrom táján.
Többé nem jött ki az odúból.
Nem táplálkozott és nem vadászott többé.
Testének hatalmas részét áldozta fel a peték érdekében.
Csökkent a súlya, és rengeteget veszített az erejéből is.
A petéket az odú hátuljába rakta, ahol sötét volt.
Észrevehetetlenek voltak.
Minden nap elmentem, hogy megnézzem.
Tölcsérjével oxigénnel látta el a petéket, gondoskodott róluk.
Lassan haldoklott,
és pontosan időzítette halálát a peték kikelésének idejére.
Ez kegyetlenül szíven ütött.
Itt egy gerinctelen állat lényegében puhatestű,
aki saját életét áldozza
az utódaiért.
Az összes pete kikelt.
Nagyon aprók voltak, és a vízoszlop felé tartottak.
Több százezren voltak.
Azután láttam, hogy kimosta őt az odúból a víz. Alig élt.
És a halak marcangolták.
Számtalan dögevő táplálkozott a testéből.
Szívszorító látvány volt.
Felvettem volna őt, és elzavartam volna mindenkit.
De nem tettem.
Másnap...
jött egy nagy cápa.
És magával vitte őt a homályos hínárerdőbe.
Ma is gyakran ellátogatok a fő odújához.
Csak lebegek felette, és érzem, hogy ott van.
Nyilván hiányzik.
De...
Furcsamód megkönnyebbülés is volt a halála.
Megkönnyebbülés volt, mert annak az intenzitása, hogy mindennap felkerestem...
és próbáltam lefilmezni...
Megterhelő is volt.
A polippal a gondolataimban...
keltem és feküdtem. Már-már...
úgy gondolkodtam, mint egy polip
És ez valahol kimerítő volt.
De mindeközben
mérhetetlenül büszke voltam erre az állatra,
aki hihetetlen nehézségek árán ért el mindent az életében.
Elképesztő élete volt.
Életem egyik legizgalmasabb élménye volt, amikor magammal vittem a fiamat,
sétáltunk a part mentén,
és megmutattam neki a természet csodáit,
minden apró, szövevényes részletet.
Annyit kaptam a vadvilágtól, hogy most már adni is tudtam.
Rengeteg energiám volt, amit visszaadhattam.
A fiam ma kész kis tengerbiológus. Annyi mindent tud.
Kiváló úszó is.
És ahogy egyre idősebb, egyre több kedve is van hozzá.
Kibontakozott előttem...
az rendíthetetlen öntudata,
a hihetetlen magabiztossága,
és ami a legfontosabb:
a gyengédsége.
És ez az a dolog, amit
a természetben töltött több ezer óra taníthat egy gyereknek.
Pár hónappal a halála után
a fiam talált egy apró polipot.
Nagyon ritkán látni ilyen kicsi állatot.
Akár félmillió ivadék is kikel. És csak egy maroknyi marad életben.
Szóval elég nehéz az útjuk.
Mottójuk: „Élj gyorsan, halj meg fiatalon!”
Úgy gondoltuk, hogy akár az ő egyik ivadéka is lehet.
Pont ekkorák lehettek azidőtájt.
Örömteli gondolat volt: „Hát itt van ő!”
Rádöbbentett,
hogy milyen értékes a vadon.
Amikor bemész a vízbe,
az hihetetlenül felszabadító érzés.
Az összes...
gondod, problémád, az életed drámái – mind szertefoszlanak.
Lassan törődni kezdesz az összes állattal.
A legapróbb lényekkel is.
Rádöbbensz, hogy mennyire fontos mindegyikük.
Észreveszed, milyen sebezhető ezen vadállatok élete.
És hogy mennyire sebezhető mindannyiunk élete ezen a bolygón.
A tengeri erdővel és teremtményeivel való kapcsolatom hétről hétre...
hónapról hónapra, évről évre elmélyül.
Ha kapcsolatba lépsz ezzel a vadonnal, az beszélni kezd hozzád.
Szemmel látható a nyelve.
Beleszerettem ebbe a helybe,
az általa képviselt lenyűgöző vadvilágba, és abba,
ahogy megváltoztatott.
Azt tanította nekem, hogy érezzem:
része vagyok ennek a helynek, nem csak egy látogató.
És ez óriási különbség.
CRAIG MÉG MINDIG NAPONTA LEMERÜL A VÍZBE, DE TÖBBÉ NEM ÚSZIK EGYEDÜL.
EGYIK ALAPÍTÓ TAGJA A SEA CHANGE PROJECT NEVŰ,
EGYRE BŐVÜLŐ BÚVÁRKÖZÖSSÉGNEK.
CÉLJUK A HÍNÁRERDŐ ÉLETHOSSZIG TARTÓ VÉDELME.
A feliratot fordította:
Büki Gabriella