Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mange sier at en blekksprut er som et romvesen.
Men det rare er at når du kommer dem nær,
skjønner du at vi er like på mange måter.
Du trer inn i en helt annen verden.
Det er en utrolig følelse.
Og du føler at du er på randen av noe ekstraordinært.
Men du oppdager en grense man ikke krysser.
Det er lenge siden nå, den dagen da alt startet.
VEST-KAPP, SØR-AFRIKA
Dette stedet på Afrikas spiss kalles Stormkapp.
Mine barndomsminner domineres fullstendig
av steinkysten, tidevannet og tareskogen.
Vi hadde en liten trehytte,
bokstavelig talt under høyvannsmerket.
Så når de enorme stormene slo innover,
slo bølgene dørene inn og fylte opp bunnen av huset.
Det var utrolig spennende som barn
å bo midt i det gigantiske Atlanterhavets krefter.
Det meste av barndommen min ble tilbragt i steinbassenger
hvor jeg dykket i den grunne tareskogen.
Det var det jeg elsket å gjøre.
Som voksen hadde jeg mistet det.
Og det var greit i starten.
Helt til jeg dro til det sentrale Kalahari for 20 år siden.
Jeg lagde en film som het The Great Dance med broren min.
Og jeg traff noen menn
som nok var noen av verdens beste sporfinnere.
Å se disse mennene…
…lese de delikate tegnene i naturen,
ting øynene mine ikke kunne se, og følge dem, noen ganger i timevis,
og finne skjulte dyr i landskapet
var utrolig å observere.
De var bare inne i naturens verden.
Og jeg følte at jeg var utenfor.
Og jeg hadde en dyp lengsel etter å være i den verdenen.
Jeg gikk gjennom to år med absolutt helvete.
Jeg hadde jobbet hardt lenge,
og var utslitt.
Jeg hadde ikke sovet ordentlig på månedsvis.
Familien min led.
Og jeg ble syk av alt presset.
Sinnet mitt taklet ikke alt det der.
Jeg ville ikke se kameraer eller redigeringsprogram igjen.
Jeg taklet det ikke.
Nå er den store meningen med livet ditt…
…i småbiter.
Og du har et ungt barn som vokser opp.
Tom.
I min tilstand kunne jeg ikke være en god far for sønnen min.
Jeg trengte en radikal endring.
Og jeg hentet inspirasjon fra barndommen og fra disse ekspertene på sporfinning
som jeg jobbet med i Kalahari.
Og den eneste måten jeg visste om var…
…å være i det havet.
I begynnelsen er det vanskelig å komme seg i vannet.
Det er et av de villeste, skumleste stedene å svømme på planeten.
Vannet er så kaldt som åtte, ni grader celsius.
Kulden tar pusten fra deg.
Og du må bare slappe av.
Og da har du en deilig periode på ti eller femten minutter.
Plutselig…
…kjennes alt bra.
Kulden oppgraderer hjernen,
for den får mange kjemiske stoffer hver gang du er i det kalde vannet.
Hele kroppen blir levende.
Og når kroppen tilpasser seg, blir det bare lettere og lettere.
Og til slutt,
etter omtrent et år,
begynner du å trenge kulden.
Det som er så utrolig med dette miljøet
er at du er i en tredimensjonal skog
og du hopper ned fra toppen og drar hvor du vil.
Du flyr.
Det er som å være på en annen planet.
Du blir automatisk mer avslappet i vannet.
Du lærer deg å holde pusten lenger.
Det er ikke optimalt for meg å ha oksygentanker i tykk tareskog.
Jeg vil være mer som et amfibisk dyr.
Jeg visste instinktivt at jeg ikke skulle ha på våtdrakt.
Hvis du vil komme nær…
…et miljø som dette,
hjelper det veldig å ikke ha noen barriere mot det miljøet.
Og plutselig innså jeg at jeg hadde energi til å ta bilder og filme igjen.
Og jeg tok frem kameraet igjen
og begynte å gjøre det jeg elsker og det jeg kan.
Dyrene er svært eksotiske og merkelige.
Det er mye mer ekstremt enn vår villeste science fiction.
Jeg husker den dagen da alt begynte.
Jeg fant et helt spesielt område…
…som beskyttes av en tykk tareskog.
For skogen i seg selv demper dønningene.
Og hele skogen rundt er helt grumsete, og man ser ingenting.
Og på et område på 200 meter kan du dykke
og observere.
Og det er et utrolig sted.
Og jeg husker det var en rar skikkelse til venstre for meg,
og jeg gikk ned…
…og så en merkelig ting.
Til og med fiskene virket forvirret.
Og plutselig…
Den gangen visste jeg ikke at jeg hadde vært vitne til noe spesielt.
Jeg hadde kommet på slutten av et drama.
Man tenker: "Hva i alle dager gjør dette dyret?"
Og jeg tror hun var litt redd for meg,
så hun løftet en utrolig sleip...
…alge som du knapt kan holde med hendene
og pakket den rundt seg som en ekstraordinær kappe
og stirret på meg fra den lille åpningen.
Og så, pang.
Hun var borte.
Det er vanskelig å forklare, men noen ganger får du en følelse,
og du vet at det er noe veldig uvanlig med denne skapningen.
Det er noe å lære her.
Det er noe spesielt med henne.
Og jeg fikk en sprø idé. Hva skjer hvis jeg drar dit hver dag?
Hva skjer om jeg aldri hopper over en dag?
DAG ÉN
I begynnelsen ble hun tydelig påvirket av min tilstedeværelse,
så jeg tenkte: "Jeg legger kameraet der, så filmer det henne mens hun gjør sitt."
Hun så en skinnende, ny ting i skogen.
Hun kom mot det med et skjold,
i tilfelle det angrep, holdt opp skjoldet.
Nå var det noe annet. Dette var interessant.
Å røre det, kjenne det, smake på det.
Om hun var i det lekne hjørnet, kunne det ikke ligge der lenge.
Da veltet hun det.
Jeg måtte dra dit hver dag for virkelig å bli kjent med omgivelsene.
Først virket bare alt helt likt.
Men etter en stund så jeg alle de ulike typene skog.
Den gamle skogen.
Skogen med mye alger på bunnen.
Den tåkete skogen.
Da jeg begynte å kartlegge området rundt hulen hennes,
var det sjokkerende å se små huler nær henne
full av stripet kattehai.
Og de er hennes største trussel.
Skinnet er stripete. Derav navnet.
De er ikke visuelle rovdyr.
Men de har en utrolig luktesans.
Og de er svært aggressive.
De kan dytte nesene inn i en liten sprekk.
Så de er dødelige, små rovdyr for blekkspruter.
Jeg tenkte: "Hvor lang tid tar det før det skjer noe med disse dyrene?"
Etter å ha besøkt henne mer og mer,
var det et bestemt øyeblikk hvor…
…frykten hadde avtatt i stor grad.
Hun så en stor bevegelse og ble litt redd, og så: "Det er ham."
Og hun kom ut og var svært nysgjerrig.
Svært interessert og nysgjerrig, men hun tok ikke dumme sjanser.
Hun holdt alle de andre armene i hulen sin og sugekoppene på plass.
Og så skjedde det bare.
Jeg strakk hånden min litt ut.
Noe skjedde da det dyret tok kontakt.
Men på et tidspunkt må du puste.
Så jeg måtte løsne sugekoppene veldig forsiktig
uten å forstyrre henne,
så jeg kunne gå opp og trekke pusten.
Det største var uten tvil…
…da den kom ut av hulen.
Da visste jeg at det var full tillit.
Ingen holding av armene i hulen hvis hun måtte dra seg tilbake.
Det var som om: "Jeg stoler helt på dette mennesket,
og jeg kommer ut av hulen
og jeg skal gjøre greia mi."
Jeg begynte å se ganske særegne ting.
De kan se både piggete og glatte ut.
Få horn på hodene sine.
De kan tilpasse farge, struktur, mønstre, hud.
Det er vakkert.
Mesteparten av tiden fosset hun fremover, krøp eller svømte
Men noen ganger kom to bein ut.
Hun gikk.
Og der gikk hun, strenet avgårde,
gikk på to bein.
Hun la kroppen i en rar stilling som ligner en stein.
Og to av armene under beveget seg sakte,
så steinen flyttet seg sakte bort.
Og så forandret hun seg
til en eksepsjonell, vinglete, svevende, gammel dame i kjole.
Kanskje hun prøvde å etterligne
tare eller alger som beveger seg i dønningene.
Samtidig som hun flyttet seg bort.
Og sånn fungerte hun.
Denne utrolige kreativiteten for å bedra.
En blekksprut er i bunn og grunn en snegle som mistet skallet i evolusjonen.
Et svært skjørt, flytende, mykt dyr
som er ekstremt intelligent.
Hun hadde ingen foreldre å lære av. Hun var alene.
Det var mange forskjellige rovdyr som jaktet på henne.
Så i løpet av millioner av år har hun måttet…
…finne på de utroligste måter å lure dem på.
Og hun måtte lære fort, for hun hadde bare litt over et år å leve.
DAG 52
Når jeg dykker alene, må alt utstyret mitt være perfekt.
Jeg må være forberedt på alt.
Jeg kan ikke fikle. Det må være instinktivt.
Men på det tidspunktet gjorde jeg mange feil.
En dag fulgte hun etter meg.
Og det er helt utrolig at en blekksprut følger etter deg.
Du rygget unna,
og dette utrolige dyret kom mot deg
og du visste at det ikke fryktet deg.
Det var nysgjerrig og tillitsfullt, det føltes helt fantastisk.
Og så, pang!
Jeg mistet en av linsene mine,
og denne tingen som faller fort skremte dyret.
Og det snudde seg og stakk av og var livredd.
Og du blir så sint på deg selv, for det er…
Det kunne ha endt med en utrolig samhandling og dyp tillit,
og du har ødelagt det.
Men har du ødelagt det for alltid?
Vil det dyret noensinne stole på deg? Skremte opplevelsen det for mye?
Og så nærmet jeg meg henne for fort.
Det var da hun forlot hulen og ble skikkelig redd.
Og hun kom ikke tilbake dit.
Og jeg trodde dette var over.
Hun var borte.
Jeg hadde den opplevelsen med sporfinnerne i San-folket.
Jeg tenkte: "Jeg lurer på…
…om det er mulig å spore noe under vann?"
Dette dyret har brukt millioner av år på å lære seg å bli umulig å finne.
Jeg måtte lære meg hvordan blekksprutspor så ut.
Det var frustrerende i begynnelsen. Så vanskelig å få øye på.
Hva var forskjellen på blekksprutspor
og sjømusspor
og fiskespor...
…og ormespor?
Og rovdyrsporene.
Eggehylstrene.
Jeg måtte lære alt.
Og så måtte man begynne å tenke…
…som en blekksprut.
Det var som å være detektiv.
Man puslet sakte sporene sammen.
Og så begynte jeg…
…å få gjennombrudd.
"Ok, det er dyrene hun dreper."
Jeg så på bytter, på små merker, spor i sanden,
små endringer blant algene der hun hadde beveget seg.
Og å vite at "nå er dyret nært meg.
Det er nært, innenfor én eller to meter."
Og så fokusere på det lille området.
Og så, pang!
Hun var der.
Endelig, etter å ha lett etter henne dag etter dag i en uke,
var hun der.
Det var som…
…et menneske, en venn som vinket og sa hei og var glad for å se deg.
Og jeg kjente det, fra ett minutt til det neste.
"Ok, jeg stoler på deg, menneske.
Og nå kan du komme inn i min blekksprutverden."
Og hun kom mot meg.
Og instinktet mitt var…
…å rygge forsiktig unna.
Men så ville jeg bare stå stille, så jeg holdt meg fast en stein.
Hun fortsatte å komme.
Og hun dekket hele hånden min.
Jeg hadde vært lenge under vann,
så jeg dyttet meg forsiktig mot overflaten og trodde hun ville slippe hånden min.
Det gjorde hun ikke. Hun red på hånden min helt opp til overflaten.
Der var jeg, jeg stirret inn i øynene til denne utrolige skapningen.
Først var det vanskelig å se for seg at hun fikk noe ut av dette forholdet.
Hvorfor skulle et dyr som drev med sitt
få noe ut av dette rare mennesket som kom på besøk?
Og det var da det ble interessant.
Jeg tror det var stimulerende for det svært intelligente vesenet.
Hun forsto at denne tingen ikke er farlig,
så hun begynte å samhandle med dette mennesket.
Og kanskje opplevde hun glede på blekksprutnivå.
Når man har et slikt bånd til et dyr
og får slike opplevelser, er det overveldende.
Det finnes ikke en bedre følelse.
Grensene mellom meg og henne så ut til å bli oppløst.
Den rene storslagenheten hennes.
Alt jeg gjorde på den tiden, var å tenke på henne.
I vannet og på land.
Det ble som en besettelse.
Du ville besøke henne hver dag og se hva hun gjorde.
Du ville bare ut i vannet.
Hva tenkte hun på?
Drømte hun? I så fall, hva drømte hun om?
Hun tente nysgjerrigheten min mer enn noe annet hadde gjort.
Det er nyttig å komme hjem
og lese så mange vitenskapelige artikler som mulig.
Hun var en vanlig åttearmet blekksprut. Med vitenskapelig navn Octopus vulgaris.
To tredjedeler av kognisjonen hennes
var utenfor hjernen hennes, i armene.
Hele vesenet hennes tenkte, følte, utforsket.
Hun hadde 2000 sugekopper, og hun brukte alle hver for seg.
Hvordan gjør man det? Tenk deg å ha 2000 fingre.
Intelligensen hennes var som hos en katt eller en hund,
eller en av de lavere primatene.
Og bløtdyr burde ikke være så intelligente.
Jeg lette gjennom de vitenskapelige artiklene mange ganger,
og så etter denne rare tingen jeg fant.
Men jeg fant ingenting.
Du ferdes på områder som knapt er studert.
og nesten ukentlig kan du finne noe som er nytt for vitenskapen.
DAG 104
Ifølge litteraturen skal blekkspruter være nattdyr.
Var hun mer aktiv om natten?
Det var litt skummelt i mørket.
Disse utrolige lydene av knølhvalene som kom gjennom vannet.
Man er hyperfokusert.
Jeg fant henne ikke. Hun var ikke i hulen.
Jeg ga opp og skulle dra tilbake til kysten.
Noe fikk meg til å skjene til venstre.
Og der var hun.
I svært grunt vann.
Jeg så ikke hva hun gjorde.
Disse lynraske angrepene.
Hun brukte armen som et merkelig våpen.
Rullet den opp på et brøkdels sekund.
Jeg så henne fange tre fisk på den måten.
Jeg så henne aldri fange fisk om dagen.
Det er kjempefarlig å være i den dype skogen om natten,
så det utrolig smarte dyret beveget seg inn på grunna,
hvor haiene har vanskelig for å dra,
og utnyttet all den deilige maten som befant seg her.
DAG 125
Mitt første instinkt var å skremme bort haiene.
Men så innså jeg
at det ville være å forstyrre hele prosessen i skogen.
Hun var ute av hulen, i utkanten av skogen.
Jeg la merke til…
…haien.
Kroppen var lutet litt forover og den fulgte luktsporet.
Dette er ikke bra.
Jeg tenkte: "Takk og lov, hun er trygg under steinen."
De skapningene kom rett inn i sprekken.
I neste sekund hadde haien bitt seg fast i en av armene hennes,
og gjorde en skremmende dødsrulle.
Og jeg så helt tydelig…
…den avrevne armen i munnen dens.
Den forferdelige følelsen i magen.
Takk Gud for at hun kom seg dypt inn i den sprekken.
Hun beveget seg svært dårlig. Sakte, svært svak.
Hun blødde. Lukten var i vannet.
Det var langt igjen til hulen.
Ville haiene dukke opp igjen?
Jeg vurderte å fysisk hjelpe henne tilbake til hulen.
Heldigvis trengte jeg ikke det.
Jeg visste ikke…
…hva som ville skje med henne, eller om hun nå var svak og sårbar,
og om de ville drepe henne den natten.
Og jeg følte…
Var jeg ansvarlig for dette?
Var hun ute fordi jeg var der?
Jeg følte meg sårbar.
Som om det som skjedde med henne hadde skjedd meg, på et vis.
Psykisk føltes det nesten som om jeg…
…mistet et lem, på et vis.
Man begynner å tenke på sin egen død og sin egen sårbarhet,
man bekymrer seg for familien, for barnet sitt.
Jeg hadde ikke vært en som var så sentimental ovenfor dyr før.
Jeg forsto at jeg endret meg.
Hun lærte meg å være følsom ovenfor andre.
Særlig ville skapninger.
En skummel følelse da jeg dykket ned i vannet neste dag.
Jeg var svært lettet over at hun levde og pustet.
Hun var så svak at hun ikke kunne lage blekksprutens klare farger,
hun var bare hvit.
Og jeg bekymret meg og tenkte: "Hvordan får hun mat?"
Du krysser en grense når du blander deg i dyrs liv.
Men jeg var for overmannet av følelsene mine for henne.
Jeg tror ikke det hjalp.
Hun lå bakerst i hulen og bevegde seg ikke stort.
Jeg sjekket om alt var i orden hver dag
og tenkte: "Er dette siste dag? Får jeg ikke se henne?"
Den store lettelsen kom omtrent en uke senere,
og jeg kunne se at det hadde blitt leget ganske fort.
Og å se dette fantastiske, denne…
…bittelille, perfekte miniatyrarmen…
…som vokste ut.
Og det ga meg en merkelig selvtillit.
Hun kunne komme seg forbi disse store vanskelighetene.
Og i livet mitt kom jeg meg forbi vanskelighetene mine.
På et merkelig vis ble livene våre speilet i hverandres liv.
Forholdet mitt til mennesker endret seg.
På denne tiden var sønnen min interessert i alt under vannet.
Og hver dag fortalte jeg ham historiene.
Han hadde møtt henne. Jeg hadde tatt ham med mange ganger.
Armen ble ganske funksjonell,
selv om den bare var halvvokst.
DAG 250
Og sakte vokste selvtilliten hennes sammen med armen.
Rundt 100 dager senere hadde armen vokst helt ut igjen.
En utrolig følelse å tenke på at dette dyret klarte det
og kunne motstå et sånt angrep og bli helt frisk.
DAG 271
Etter en stund drev hun bare på med sine vanlige aktiviteter,
så da begynte jeg en helt ny utvikling
hvor jeg så enda dypere inn i hennes verden.
Det var en fin, rolig og klar dag.
Hun kom rundt et hjørne og så en krabbe.
Problemet med å være en krabbe…
var at du ble jaget av et flytende dyr.
Hun kunne helle seg selv gjennom en knøttliten sprekk.
Og krabben merket henne,
og den gjemte seg under en stor, giftig anemone.
Og hun ventet og gjemte seg.
Så tenkte krabben: "Ok, alt er greit",
og gjorde den tabben at den forlot anemonen.
Hun griset når hun spiste. Biter fløy overalt, lukten kom ut.
Og du så deg rundt,
og så disse slangestjernene, overraskende raske,
som ble trukket mot henne.
Bare en masse av dem som overveldet henne,
og hun virket usikker på hva hun skulle gjøre med dem,
Jeg tenkte: "Dette er et ordentlig problem.
Hun vil alltid ha dette problemet med at slangestjerner tar maten hennes."
Ikke så lenge etter
tenkte hun: "Ok, slangestjerner stjeler maten min."
Hun hadde en utrolig metode og tok tak i dem med sugekoppene
og kastet dem forsiktig ut av hulen.
Nå var hun sjefen, fullt og helt.
Hun begynte å jakte på hummere som på krabber.
Plutselig så man…
…hummere som føk ut av revet.
Jeg tenkte: "Denne fanger hun garantert."
Gang på gang unngikk de henne.
Og så, et par uker senere,
så jeg henne komme rundt siden,
hun plasserte meg sånn at hun kom mellom hummeren og meg.
Hun brukte meg som en del av jaktstrategien sin.
Og i stedet for det rotete fremstøtet…
…kastet hun nettet over den.
Og den hadde ingen steder å dra.
Dette dyret lagde strategier
og fant raskt ut av hvordan man jakter på et vanskelig bytte.
Mye av intelligensen hennes ble bygd
av det store antallet byttedyr hun måtte ta.
Alle slags dyr.
Alle bløtdyrene hun fanget var ganske enkle å ta,
men de hadde utrolig harde skall.
Hvordan i alle dager drepte og spiste hun dem?
Ved foten av alle de armene,
var det et bor som boret gjennom hardt skall
og så slapp inn gift, som en slange,
og så hvordan bløtdyret reagerte.
Men noen av bløtdyrene slapper bare av
hvis boret treffer akkurat på toppen av skjellet,
på abduksjonsmuskelen.
Hun måtte bruke geometri
for å finne ut nøyaktig hvor hun måtte bore i skallet
for å nå maten.
Dette var intelligens på høyt nivå hos et virvelløst dyr.
Evnen hennes til å lære og huske detaljer.
Og det slo meg hvor mye hun lærte meg.
Man gledet seg til å stå opp om morgenen, for det var så mye å gjøre
for å forstå hvert minste merke, hver minste atferd,
alle artene og hvordan de samhandler.
Folk sa: "Hvorfor drar du til samme sted hver dag?"
Men det er da du ser de små forskjellene.
Og det er da du blir kjent med naturen.
Det var tusenvis av tråder som gikk fra blekkspruten
til alle andre dyr, rovdyr og byttedyr,
og denne fantastiske skogen…
…som næret alt dette.
Nå visste jeg hvordan skjell er knyttet til sjøpinnsvin
og hvordan blekksprut er knyttet til skjell.
Og mens jeg trakk disse linjene,
kom alle disse historiene frem.
Nesten som skogens sinn.
Jeg følte det virkelig. Det store vesenet.
Det var tusen ganger mer våkent og intelligent enn meg.
Det er som en diger undersjøisk hjerne som har fungert i millioner av år.
Og den holder alt i balanse.
DAG 304
Nå virket alt…
…perfekt i skogen, på en måte.
Og selvsagt…
…glemte du…
…at rovdyrene alltid er der.
Jeg har et…
…minne som har brent seg fast av en diger hai som kom mot henne.
Hun lå stille og prøvde å gjemme seg.
Man så haien svømme i utkanten og den fikk ferten av henne.
Og jeg tenkte: "Å nei, nå skjer hele…
…marerittet på nytt."
Hun skjøt opp i taretaket,
og hun pakket mange tareblader tett rundt kroppen.
Og hun tittet ut.
All lukten satt i taren, og haien bet og glefset etter taren.
Hun føk ut på baksiden.
Hun klatret over en stein, forlot vannet, og jeg…
Jeg bare…
…kunne knapt tro det jeg så
Men problemet var at hun måtte tilbake.
Haien luktet henne igjen på andre siden.
Og en sprø jakt var i gang.
Deretter så jeg at hun,
i en kjapp bevegelse,
plukket opp bortimot 100 skjell og steiner.
Og hun brettet armene over det sårbare hodet sitt.
Og i det øyeblikket,
skjønte jeg det. Dette var den rare tingen jeg så…
…for så lenge siden.
Rett etterpå tok haien tak i henne.
Men jeg måtte puste.
Opp til overflaten i full fart.
Rett ned igjen.
Jeg tenkte: "Ok, dette er for sprøtt."
Hun hadde klart å manøvrere seg selv til det minst farlige stedet,
nemlig haiens rygg.
Haien prøvde å riste henne av og svømte bort.
Det tok noen sekunder å skjønne
hva som foregikk her.
Men man skjønte umiddelbart
at hun hadde overtaket.
Idet haien nærmet seg noe tykk tare,
dyttet hun seg av ryggen.
Hun slapp resten av skjellene…
…og føk avgårde.
Og haien hadde blitt overlistet.
Haien kom, tok en runde, men hun var helt trygg.
Den kunne ikke gjøre noe.
Og den dro.
Hvordan hun kunne tenke så raskt og ta avgjørelser som betyr liv og død…
…er bare utrolig.
Jeg fikk oppleve rundt 80 prosent av livet hennes.
Hvert øyeblikk er verdifullt, for det er så kort.
Én dag var helt utrolig.
En stor fiskestim.
Ganske grunt vann.
Plutselig…
…strakk hun seg opp mot overflaten.
Først tenkte jeg…
"Hun jakter på fisken."
Så tenkte jeg: "Vent nå litt.
Når hun jakter, er hun strategisk og…
…fokusert.
Denne oppførselen føles ikke som et rovdyrs."
Det tok lang tid å forstå det.
Men jeg tenkte med meg selv: "Hun leker med fiskene."
Lek sees ofte hos sosiale dyr.
Her er et sterkt antisosialt dyr som leker med fisk.
Det plasserer dyret på et helt annet nivå.
Så mistet hun interessen for fiskene,
skyndte seg bort…
…og tok tak i meg.
Og det var siste gang vi hadde fysisk kontakt.
DAG 324
Hvis jeg tenker tilbake,
husker jeg at det var en tøff dag, veldig turbulent.
Sedimenter overalt.
Jeg gikk ned, og…
…det var en stor blekksprut ved siden av henne.
Det er veldig sjelden at man ser to blekkspruter sammen.
"Herregud, hva skjer?"
Og da så jeg at begge dyrene var ganske avslappet
og skjønte at parringen skulle ta til.
Nå kjente jeg de ulike fasene i blekksprutens liv godt.
Så selv om jeg var oppglødd over at parringen var i gang,
var det en slags…
…frykt…
…nederst i magen.
Hun ville ikke komme ut fra hulen.
Det var ikke mer mating, ikke mer jakt.
En svær del av kroppen hennes ble gitt til de eggene.
Så hun gikk ned i vekt og mistet enormt mye styrke.
Eggene ble lagt bakerst, i mørket.
Det var umulig å se dem.
Jeg fortsatte å dra dit hver dag og sjekke.
Hun ga eggene luft med sifonen sin og passet på dem.
Hun gjennomgikk en sakte død
og beregnet døden sin nøyaktig til klekkingen av eggene.
Det slo meg så hardt.
Her var et virvelløst dyr, et bløtdyr i bunn og grunn,
som ofret sitt eget liv…
…for barna sine.
Alle eggene klekket.
De var bittesmå og gikk i vannsøylen.
Hundretusener av dem.
Og jeg så at hun var utenfor hulen, knapt i live.
Og fiskene spiste av henne.
Mange åtseldyr kom for å spise av henne.
Det var hjerteskjærende.
En del av meg ville bare holde henne og jage dem vekk.
Men jeg gjorde ikke det.
Neste dag…
…kom en stor hai.
Og tok henne med seg inn i den tåkete skogen.
Jeg drar ofte til hovedhulen hennes.
Og bare flyter over den og føler at hun er der.
Selvsagt savner jeg henne.
Men…
På en merkelig måte var det en lettelse.
Det var en lettelse fordi intensiteten ved å spore henne daglig…
…og prøve å ta vare på det, var…
…tungt, på en måte.
Jeg tenkte bare på…
…dette dyret.
Du vet, jeg…
…tenkte som en blekksprut. Og det var så anstrengende, på en måte.
Men i bunnen…
…lå en utrolig stolthet for dette dyret
som gjennomgikk umulige odds for å komme hit.
Jeg mener, et ufattelig liv.
Noe av det mest spennende i livet mitt var å ta sønnen min med,
gå langs stranden
og vise ham naturens undere
og detaljene og innvikletheten.
Jeg fikk så mye fra naturen, og nå kunne jeg gi.
Jeg hadde så mye energi å gi tilbake.
Han er som en liten marinbiolog nå. Han vet så mye.
En mektig svømmer.
Og jo eldre han blir, jo mer ser han ut til å ville gjøre det.
Å se det utvikle seg,
en sterk følelse av seg selv,
en utrolig selvtillit,
men viktigst av alt,
en mildhet.
Og jeg tror det er det
tusenvis av timer i naturen kan lære et barn.
Noen måneder etter at hun døde
fant han en bitteliten blekksprut.
Det er svært uvanlig å se et så lite dyr.
De får opptil en halv million barn. En håndfull overlever.
Så det er en tøff vei de må gå.
Det er strategien deres. Lev kjapt, dø ung.
Vi forestilte oss at det var et av hennes barn.
Det var riktig størrelse, rett tidspunkt.
Og jeg var så glad. Det var som: "Der er hun."
Hun fikk meg til å innse…
…hvor verdifull vill natur er.
Man dykker ned i vannet…
…og det er utrolig befriende.
Alle…
…problemer og bekymringer og dramaer i livet forsvinner bare.
Du begynner å bry deg om dyrene.
Selv de aller minste dyrene.
Du innser at hvert enkelt av dem er veldig viktig.
Å føle hvor sårbare disse ville dyrenes liv er.
Og hvor sårbare alle livene våre på denne planeten er.
Forholdet mitt til skogen i sjøen og skapningene der blir dypere…
…for hver uke, måned og år.
Du er i kontakt med dette ville stedet, og det snakker til deg.
Språket er synlig.
Jeg forelsket meg i henne,
men også i den fantastiske naturen hun representerte,
og hvordan det endret meg.
Det hun lærte meg, var å føle…
…at jeg var en del av dette stedet, ikke en besøkende.
Det er en enorm forskjell.
CRAIG DYKKER FORTSATT HVER DAG, MEN HAN SVØMMER IKKE LENGER ALENE.
HAN VAR MED Å GRUNNLEGGE SEA CHANGE PROJECT
ET VOKSENDE SAMFUNN DEDIKERT TIL LIVSLANG BEVARING AV TARESKOGEN.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten