Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Många säger att en bläckfisk är som en utomjording.
Men det märkliga är att när man kommer dem närmare,
så inser man att vi är väldigt lika på många sätt
Man kliver in i en helt annan värld.
Det är en otrolig känsla.
Man känner att man står på randen till något enastående.
Men man inser att det finns en gräns som inte får korsas.
Det är ganska länge sedan nu, den där dagen då allt började.
VÄSTRA KAPPROVINSEN, SYDAFRIKA
Den här platsen på Afrikas spets är känd som Stormarnas udde.
Mina barndomsminnen domineras av
den klippiga kusten, tidvattensområdet och kelpskogen.
Vi hade en liten träbungalow...
...nedanför högvattenlinjen.
Så när de stora stormarna rullade in
bröt sig havet igenom dörrarna och fyllde husets bottenvåning.
Det var otroligt spännande som barn
att bokstavligen bo i den gigantiska Atlantens kraft.
Merparten av min barndom tillbringades i klippbassängerna
där jag dök i den grunda kelpskogen.
Det var det jag älskade mest.
Som vuxen hade jag kommit ifrån det.
Det bekom mig inte till en början.
Tills jag åkte till centrala Kalahari för cirka 20 år sen.
Jag gjorde filmen The Great Dance med min bror.
Jag träffade män
som nog var några av världens bästa spårare.
Att se dessa män...
...gå in i de otroliga, subtila tecknen i naturen
saker som mitt öga inte ens kunde se, och sen följa dem, ibland i timmar,
och hitta gömda djur i landskapet,
var fantastiskt att bevittna.
De var inne i den naturliga världen.
Jag kunde känna att jag var utanför.
Och jag hade en djup längtan efter att vara inne i den världen.
18 ÅR SENARE
Jag gick igenom två års absolut helvete.
Jag hade jobbat hårt under en lång tid...
...och slitit ut mig.
Jag hade inte sovit ordentligt på månader.
Min familj led.
Och jag blev sjuk av all press.
Min hjärna kunde inte hantera allt.
Jag ville aldrig se en kamera eller redigeringssvit igen.
Bara tanken var olidlig.
Mitt stora syfte i livet var nu...
...i spillror.
Och jag hade ett ungt barn.
Tom.
Jag kunde inte vara en bra far till min son.
Det krävdes en radikal förändring.
Jag hämtade inspiration från min barndom
och från de mästerliga spårarna som jag hade jobbat med i Kalahari.
Det enda sättet för mig var...
...att vara i havet.
I början är det svårt att gå i vattnet.
Det är en av jordens vildaste, mest skrämmande platser att simma på.
Vattentemperaturen går ner till åtta, nio grader Celsius.
Kylan tar andan ur en.
Man måste bara slappna av.
Sen får man ett fantastiskt tidsfönster på tio, femton minuter.
Plötsligt...
...känns allt okej.
Kylan uppgraderar hjärnan
för kemikalier frigörs varje gång man omges av det kalla vattnet.
Hela kroppen vaknar till liv.
Allteftersom kroppen anpassar sig blir det bara lättare och lättare.
Och så småningom...
...efter cirka ett år...
...börjar man sukta efter kylan.
Det fantastiska med den här miljön är att man är i en tredimensionell skog
och kan hoppa från toppen och ta sig vart man vill.
Man flyger, i princip.
Man kunde lika gärna vara på en annan planet.
Man blir naturligt mer avslappnad i vattnet.
Man kan hålla andan längre.
Att ha en dykflaska i en tjock kelpskog är inte optimalt för mig.
Jag vill vara mer som ett amfibiskt djur.
Instinktivt visste jag att jag inte skulle ha våtdräkt på mig.
Om man verkligen vill komma nära...
...en miljö som den här,
så hjälper det enormt mycket att inte ha någon barriär mot den miljön.
Jag insåg plötsligt att jag hade energi att fotografera och filma igen.
Jag plockade fram kameran igen
och började göra det jag älskar och kan.
Djuren är oerhört exotiska och underliga.
Det är mycket mer extremt än vår galnaste science fiction.
Jag minns dagen då allt började.
Jag hittade ett speciellt område...
...som skyddas av ett stort parti kelpskog.
Skogen dämpar faktiskt svallet.
Hela skogen där är dunkel och man kan inte se något,
men i en liten sektion på 200 meter kan man dyka
och observera, och det är en otrolig plats.
Jag minns att jag såg en konstig form till vänster om mig och dök ner...
...och fick se en riktigt märklig sak.
Även fiskarna verkade förvirrade.
Och sen plötsligt...
Då visste jag inte
att jag hade bevittnat något förunderligt.
Jag hade kommit in i slutet av ett helt drama.
Man tänker: "Vad i hela världen gör djuret?"
Hon blev nog lite rädd för mig, så hon lyfte upp en otroligt hal...
...algbit som man knappt kunde hålla med händerna,
svepte den om sig och stirrade på mig genom den lilla glipan.
Sen var hon plötsligt borta.
Det är svårt att förklara, men ibland får man bara en känsla
och man vet att det är något väldigt ovanligt med den här varelsen.
Det finns något att lära sig här.
Det är något speciellt med henne.
Sen fick jag en galen idé.
Vad skulle hända om jag kom dit varje dag? Om jag aldrig missade en dag?
DAG 1
I början påverkades hon helt klart av min närvaro,
så jag tänkte: "Jag lämnar kameran där, så spelar den in hennes aktiviteter."
Hon såg en blänkande ny sak i skogen.
Hon närmade sig den med en sköld.
Om den angrep så kunde hon hålla upp skölden.
Det här är nu något annorlunda och intressant.
Hon rörde, kände och smakade på den.
Om hon var på lekfullt humör, kunde man inte lämna den för länge.
Då drog hon bara omkull den.
Det krävdes dagliga besök för att verkligen lära känna hennes miljö bättre.
Till en början verkar det bara som mycket av samma sak.
Men efter ett tag ser man alla de olika typerna av skog.
Skogen med gammal växtlighet.
Skogen med många olika alger som växer på bottnen.
Den dimmiga skogen.
När jag började kartlägga miljön runt hennes bo,
var det chockerande att se små grottor nära henne, fullpackade med pyjamashajar.
De är hennes farligaste predatorer.
Deras skinn är randigt, därför kallas de pyjamashaj.
De är inte visuella rovdjur.
Men de har ett otroligt luktsinne.
Och de är synnerligen aggressiva.
De kan köra in nosen i en liten skreva.
Så de är dödliga små bläckfiskpredatorer.
Jag tänkte: "Hur länge dröjer det innan nåt händer med dessa djur?"
DAG 26
Efter att jag hade besökt henne mer och mer
kom det ett definitivt ögonblick då...
...rädslan hade avtagit enormt.
Hon kunde se en rörelse och bli rädd och sen få syn på mig.
Då kom hon ut och var väldigt nyfiken.
Väldigt intresserad och nyfiken, men tog inga dumma risker.
Hon höll alla de andra armarna fästa vid boet
och sugkopparna på plats.
Och sen hände det bara.
Jag sträckte fram handen en aning.
Något händer när djuret tar kontakt.
Men man måste andas någon gång.
Så jag fick väldigt försiktigt dra av sugkopparna
utan att störa henne,
så att jag kunde gå upp och andas.
Det absolut mäktigaste är...
...när den kommer ut ur boet.
Då vet man att den har total tillit.
Den håller inte armarna bakom sig för att kunna dra sig tillbaka.
"Jag litar fullständigt på den här människan...
...så jag kommer ut ur boet
och fortsätter med mitt."
Jag började se ganska märkvärdiga saker.
De kan se taggiga eller mjuka ut.
Ha horn som växer ur huvudet.
De kan matcha färg, textur, mönster, skinn.
Det är vackert.
För det mesta skjuter hon sig fram eller kryper eller simmar.
Men ibland kommer två ben ut.
Hon går.
Hon promenerar iväg på två ben.
Hon intar en konstig kroppsställning som ser lite ut som en sten.
Sen rör sig två av armarna undertill långsamt,
och stenen vandrar långsamt iväg.
Och sen omvandlas hon
till en enastående, svajig, böljande gammal dam i klänning.
Hon försöker kanske härma
kelp eller alger som rör sig i svallet.
Samtidigt flyttar hon sig långsamt bort.
Det är så hon fungerar.
Denna otroliga kreativitet för att vilseleda.
En bläckfisk är i stort sett en snigel som har förlorat sitt skal i evolutionen.
Ett väldigt ömtåligt, flytande, mjukt djur
som förlitar sig på oerhörd intelligens.
Hon har ingen mamma eller pappa att lära sig av. Hon är ensam.
Hon jagas av alla möjliga sorters rovdjur.
Så under miljontals år har hon tvingats...
...utveckla de mest otroliga metoder för att vilseleda dem.
Och hon måste lära sig snabbt, för hon lever bara i drygt ett år.
DAG 52
När man dyker ensam måste utrustningen vara perfekt.
Jag måste vara beredd på alla eventualiteter.
Jag kan inte vela. Allt måste gå på instinkt.
Men vid den tidpunkten gjorde jag många misstag.
En dag följde hon efter mig.
Det är fantastiskt att bli följd av en bläckfisk.
Man backar bort, man rör sig baklänges,
och detta fantastiska djur kommer emot en, utan rädsla.
Det är nyfiket och tillitsfullt och det känns fantastiskt.
Och sen, pang!
Jag tappade en av mina linser
och det skrämde djuret.
Det vände och ilade skräckslaget iväg.
Jag bannade mig själv, för det...
Det kunde ha slutat med ett otroligt samspel och djup tillit
och jag hade förstört det. Hade jag förstört det för alltid?
Skulle djuret någonsin lita på mig? Hade upplevelsen skrämt det för mycket?
Sen närmade jag mig henne för fort.
Då lämnade hon boet och blev riktigt rädd.
Hon kom inte tillbaka till det boet.
Jag trodde att det var över.
Hon var borta.
Jag hade haft erfarenheten med de mästerliga san-spårarna.
Jag tänkte: "Jag undrar om man kan spåra något under vattnet?"
Det här djuret har under miljontals år lärt sig att bli omöjligt att hitta.
Jag måste lära mig hur bläckfiskspår såg ut.
Det var väldigt frustrerande i början. Så svårt att särskilja.
Vad är skillnaden mellan bläckfiskspår
och hjärtsjöborrespår
och fiskspår...
...och maskspår?
Och predationsspåren.
Ägghöljena.
Jag måste lära mig allt.
Och sen måste man börja tänka som en bläckfisk.
Det är som att vara detektiv.
Man samlar långsamt in sina ledtrådar.
Sen började jag...
...göra genombrott.
"Jaha, det är djuren hon dödar."
Så jag tittar på djur hon har dödat, små märken, gropar i sanden,
små förändringar i algmönstren där hon har rört sig.
Och sen vet jag: "Okej, nu är hon väldigt nära.
Inom en eller två meter. "
Sen fokuserar jag på det lilla området.
Och sen, pang!
Där är hon.
Till slut, när jag hade letat i en vecka, dag efter dag,
var hon där.
Det var som...
...en mänsklig vän som vinkade och sa hej och var glad att se en.
Jag kunde känna det från ena minuten till den andra.
"Okej, jag litar på dig, människa.
Nu får du komma in i min bläckfiskvärld."
Hon kom mot mig,
och min naturliga instinkt var...
...att försiktigt backa.
Sen ville jag hålla mig stilla, så jag höll fast i en sten.
Hon fortsatte att komma mot mig.
Sen täckte hon hela min hand.
Jag hade varit under vattnet länge,
så jag sköt mig försiktigt mot ytan i tron att hon skulle släppa min hand.
Men hon red på min hand ända till ytan.
Jag stirrade bara in i den otroliga varelsens ögon.
Det var svårt att föreställa sig först att hon fick ut något av relationen.
Varför skulle ett vilt djur, som sköter sitt,
få ut något av en konstig människovarelse på besök?
Och det är nu det blir intressant.
Det är nog ganska stimulerande för det enorma intellektet.
På något vis inser hon: "Den här saken inte är farlig.
Du kan samspela med den här människan."
Och kanske skänker det henne glädje på någon konstig bläckfisknivå.
Att knyta an till ett djur så och få de upplevelserna är helt ofattbart.
Det finns ingen mer fantastisk känsla.
Gränserna mellan henne och mig verkade upplösas.
Hon var fullkomligt magnifik.
Hon var allt jag kunde tänka på.
I vattnet och på land.
Det blev lite av en besatthet.
Jag ville besöka henne varje dag och se vad som hände.
Jag längtade till vattnet.
Vad tänker hon på?
Drömmer hon? Vad drömmer hon i så fall om?
Hon tände min nyfikenhet på ett sätt som jag inte hade upplevt förut.
Det hjälper mycket att komma hem igen
och försöka läsa så många vetenskapliga artiklar som möjligt.
Hon är en vanlig bläckfisk.
Octopus vulgaris är det vetenskapliga namnet.
Två tredjedelar av hennes kognition...
...sker faktiskt utanför hjärnan, i hennes armar.
Hela hennes varelse tänker, känner, utforskar.
Hon har 2 000 sugkoppar och använder alla oberoende av varandra.
Hur gör man det?
Tänk er att ha 2 000 fingrar.
Hennes intelligens är jämförbar med en katts eller hunds
eller till och med en av de lägre primaterna.
Mollusker borde inte vara så intelligenta.
Så många gånger sökte jag igenom vetenskapliga artiklar
efter den märkliga sak jag hade sett.
Men jag hittade inget.
Man utforskar en plats som är understuderad,
och nästan varje vecka kan man hitta något som är nytt för vetenskapen.
DAG 104
Enligt litteraturen ska bläckfiskar vara nattaktiva djur.
Var hon mer aktiv på natten?
Det var lite skrämmande i mörkret.
Knölvalarnas otroliga läten som ekade genom vattnet.
Man är hyperalert.
Jag hittade henne inte. Hon var inte i sitt bo.
Jag hade gett upp och simmade mot stranden.
Något fick mig att svänga lite åt vänster.
Och där var hon.
På extremt grunt vatten.
Jag såg inte vad hon gjorde.
Blixtsnabba anfall.
Hon använde armen som ett märkligt vapen.
Rullade upp den på en bråkdels sekund.
Jag såg henne fånga tre fiskar på det viset.
Jag hade aldrig sett henne fånga fisk på dagen.
Det är superfarligt ute i den djupare skogen på natten,
så det otroligt smarta djuret flyttar sig till grunt vatten,
dit det är svårt för hajarna att ta sig,
och tar för sig av all underbar mat som finns där.
DAG 125
Den första instinkten är att försöka skrämma bort hajarna.
Men sen inser man
att man skulle störa hela skogens process.
Hon var ute ur boet och rörde sig i närheten av skogskanten.
Jag la märke till...
...en haj.
Kroppen var lite krökt framåt och den följde doftspåret.
Det här var inte bra.
Jag tänkte: "Tack och lov är hon säker under stenen. "
De kom rakt in i skrevan.
I nästa minut bet hajen tag i en av hennes armar
och gjorde en fasansfull dödsrullning.
Jag såg tydligt...
...hennes avslitna arm i dess mun.
Den där hemska känslan i magen.
Tack och lov lyckades hon ta sig djupt in i skrevan.
Hon rörde sig väldigt illa. Långsamt, väldigt svagt.
Hon blödde. Doften spreds i vattnet.
Det var ganska långt till boet.
Skulle hajarna dyka upp igen?
Jag funderade på att hjälpa henne tillbaka till boet.
Som tur var behövde jag inte det.
Jag visste inte...
...vad som skulle hända henne eller om det här skulle göra henne svag och sårbar
och de skulle göra slut på henne samma natt.
Jag kunde inte låta bli att undra om jag var ansvarig för det här?
Var hon ute för att jag var där?
Jag kände mig väldigt sårbar.
Som om det som hade hänt henne på något konstigt vis hade hänt mig.
Sen kändes det nästan, psykologiskt, som om jag...
...genomgick ett slags stympning.
Man börjar tänka på din egen död och sin egen sårbarhet,
man oroar sig för sin familj, sitt barn.
Jag hade inte varit överdrivet sentimental gentemot djur förut.
Jag insåg att jag höll på att förändras.
Hon lärde mig att bli medkännande mot andra.
Särskilt vilda varelser.
Det var en skrämmande känsla att gå i vattnet tidigt nästa dag.
Jag blev väldigt lättad över att hon levde och andades.
Hon var för svag för att skapa de klara färger som en frisk bläckfisk skapar
och var matt och vit.
Nu blev jag orolig. "Hur får hon mat?"
Man går över en gräns när man ingriper i djurens liv.
Men mina känslor för henne tog överhanden.
Jag tror inte att det hjälpte.
Hon höll sig längst in i boet och rörde sig inte mycket.
Jag tittade till henne varje dag
och undrade: "Är det sista dagen jag får se henne? "
DAG 134
Den stora lättnaden kom en vecka senare.
Jag såg att det hade läkt ganska fort.
Och sen fick jag se nåt fantastiskt.
En perfekt liten miniatyrarm...
...som växte ut.
Det gav mig en märklig tillförlit.
Att hon kunde ta sig förbi denna otroliga svårighet.
Och jag kände att jag i mitt liv var på väg att ta mig förbi mina svårigheter.
På ett konstigt sätt speglade våra liv varandra.
Min relation med folk, med människor, höll på att förändras.
Min son var vid den här tidpunkten väldigt intresserad av allt under vattnet.
Varje dag berättade jag historierna för honom.
Han hade träffat henne.
Jag hade tagit med honom så många gånger.
Armen blev ganska funktionell, även när den var till hälften utväxt.
DAG 250
I takt med att armen växte, växte hennes självförtroende.
Så småningom, cirka 100 dagar senare, hade armen växt ut helt.
Vilken fantastisk känsla att tänka att det här djuret har den förmågan
och kan återhämta sig helt från en sådan attack.
DAG 271
Efter ett tag fortsatte hon med sina normala aktiviteter,
så jag påbörjade en helt ny utveckling
där jag såg ännu djupare in i hennes värld.
Det var en fin, vindstilla, klar dag.
Hon kom runt ett hörn och fick syn på en krabba.
Problemet för krabban var...
...att den nu jagades av ett flytande djur.
Hon kan hälla sig själv genom en pytteliten skreva.
Krabban verkade ana henne
och gömde sig under en stor, giftig anemon.
Då väntade hon och gömde sig.
Och då tänkte krabban, "Okej, allt är lugnt,"
och gjorde misstaget att lämna anemonen.
Hon kladdade mycket när hon åt. Bitar flög överallt och doften spreds.
Sen såg jag mig omkring
och såg ormstjärnor, förvånansvärt snabba, som drogs till henne.
En stor hop som överväldigade henne,
och hon verkade osäker på hur hon skulle hantera dem.
Jag tänkte: "Det här är ett verkligt problem.
Hon kommer alltid ha problem med att ormstjärnor tar all hennes mat."
Inte så lång tid därefter
tänkte hon, "okej, ormstjärnor stjäl min mat,"
och plockade upp dem med sina sugkoppar och kastade försiktigt ut dem ur boet.
Nu var det hon som bestämde.
Hon använde till en början samma metod för hummerjakt.
Plötsligt såg man...
...humrar flyga ut ur revet.
Nu tänkte jag: "Hon kommer definitivt att fånga den här."
Gång på gång kom de undan.
Och sen, ett par veckor senare,
såg jag henne komma runt på sidan.,
så att hon kunde ta sig in mellan hummern och mig.
Hon använde mig som en del av sin jaktstrategi.
Istället för det klumpiga utfallet...
...kastade hon sig nät över den.
Då kom den ingenstans.
Det här är ett djur som drar upp strategier
och snabbt kommer underfund med hur man bäst jagar ett lurigt byte.
Mycket av hennes intelligens är byggd på det stora antal byte hon måste fånga.
Alla möjliga sorters djur.
Blötdjuren är ganska lätta att fånga, men de har otroligt hårda skal.
Hur sjutton dödar hon och äter dem?
Vid basen av alla armar finns en borr som kan borra genom hårt skal...
....och spruta in gift, som en orm,
och se hur blötdjuret reagerar.
Men en del av blötdjuren slappnar bara av
om borret går in exakt i skalets apex,
i abduktormuskeln.
Hon måste använda geometri
för att räkna ut den exakta punkten där hon måste borra skalet
för att få sin mat.
Det är intelligens på hög nivå för ett ryggradslöst djur.
Hennes förmåga att lära sig och komma ihåg detaljer.
Det slog mig hur hon lärde mig så mycket.
Jag kunde knappt bärga mig på morgonen för det fanns så mycket att göra
för att förstå varje litet märke, varje beteende,
varje art och vad de gör, hur de samspelar.
Folk frågade: "Varför går du till samma ställe varje dag?"
Men det är då man ser de hårfina skillnaderna.
Och det är då man lär känna naturen.
Tusentals trådar gick ut från bläckfisken
till alla de andra djuren, rovdjur och byte,
och sen den här otroliga skogen...
...som närde alltihop.
Nu vet jag hur hjälmsnäckan är kopplad till sjöborren
och hur bläckfisken är kopplad till hjälmsnäckan,
och när jag drar alla linjerna
kommer alla dessa historier upp.
Det var nästan som skogshjärnan.
Jag kunde verkligen känna det. Den där stora varelsen.
Den var tusentals gånger mer vaken och intelligent än jag.
Som en gigantisk undervattenshjärna som har verkat i miljontals år.
Och den håller allt i balans.
Allt verkade nu...
DAG 304
...perfekt i skogen.
Och självklart...
...hade man glömt...
...att rovdjuren ständigt finns där.
Jag har det här...
...fastetsat i minnet, den enorma hajen som plötsligt närmade sig henne.
Hon höll sig stilla och försökte gömma sig.
Hajen simmade i periferin och fick korn på henne.
Och jag tänkte: "Åh, nej.
Mardrömmen upprepas."
Hon sköt sig upp
och svepte många kelpblad tätt omkring sin kropp.
Sen kikade hon ut.
Hennes doft fanns på kelpen, så hajen bet och högg i kelpen.
Hon hade skjutit sig ut bakåt.
Hon klättrade upp på en sten, lämnade vattnet och jag...
Jag kunde knappt tro mina ögon.
Men problemet var såklart att hon måste komma tillbaka.
På andra sidan snappade hajen upp hennes doft igen.
Och en galen jakt började.
Sen såg jag henne,
i en väldigt snabb rörelse,
plocka upp närmare 100 snäckor och stenar.
Sen vek hon sina armar över sitt sårbara huvud.
Och i det ögonblicket insåg jag:
"Det här är den galna saken jag såg för så länge sen."
I nästa minut tog hajen henne.
Men jag måste andas.
Jag skyndade till ytan så fort jag kunde.
Och sen direkt ner igen.
Och jag tänkte: "Det här är otroligt."
På något sätt hade hon lyckats ta sig till den minst farliga platsen,
och det var hajens rygg.
Hajen försökte skaka av sig henne och simmade iväg.
Det tog några sekunder att förstå
vad som hände här.
Men man såg direkt att hon nu hade övertaget.
När hajen simmade nära den tjocka kelpen...
...sköt hon ifrån mot ryggen...
...släppte resten av snäckorna och for iväg.
Hajen hade blivit fullständigt överlistad.
Hajen simmade förbi en gång, men hon var fullständigt säker.
Den kunde inget göra.
Den simmade iväg.
Hur hon kan tänka så snabbt och fatta sådana livsavgörande beslut,
det är ganska fantastiskt.
Jag fanns där under cirka 80 procent av hennes liv.
Varje ögonblick är så värdefullt för det är så kort.
En dag hände nåt otroligt.
Ett stort stim salpor.
Ganska grunt vatten.
Plötsligt...
...sträckte hon sig upp mot ytan.
Först tänkte jag:
"Hon jagar fiskarna."
Sen tänkte jag: "Vänta.
När hon jagar är hon strategisk och fokuserad.
Det här beteendet känns inte rovlystet.
Det tog lång tid att smälta det.
Men jag kunde inte låta bli att tänka: "Hon leker med fiskarna."
Man ser ofta lek hos sociala djur.
Här är ett ytterst antisocialt djur som leker med fisk.
Det tar djuret till en annan nivå.
Sen tappade hon helt intresset för fiskarna.
Hon ilade över...
...och greppade tag i mig.
Det var sista gången vi hade fysisk kontakt.
DAG 324
Om jag tänker tillbaka,
så minns jag att det var en väldigt blåsig dag, väldigt turbulent.
Sediment överallt.
Jag dök ner...
...och såg en annan stor bläckfisk bredvid henne.
Det är väldigt ovanligt att se två bläckfiskar nära varandra.
"Herregud, vad händer?"
Sen såg jag att båda djuren var ganska avslappnade
och insåg: "Okej, nu börjar parningen."
Vid det här laget kände jag väl till stadierna i en bläckfisks liv.
Så även om jag var glad över att parningen började,
kände jag ett slags...
...bävan i bröstet.
Hon skulle inte komma ut ur boet.
Inget mer ätande, ingen mer jakt.
En stor del av hennes kropp ges till äggen,
så hon går ner i vikt och förlorar en enorm mängd styrka.
Äggen läggs längst bak, i mörkret.
De är omöjliga att se.
Jag dök ner och kollade varje dag.
Hon syrsatte äggen med sin sifon och vakade över dem.
Hon dog långsamt
och tajmade sin död exakt med tidpunkten då äggen skulle kläckas.
Det påverkade mig verkligen.
Här är ett ryggradslöst djur, en mollusk, som offrar sitt eget liv
för sina ungar.
Alla äggen kläcktes.
De var pyttesmå och simmade in i vattenpelaren.
Hundratusentals.
Sen såg jag henne spolas ut ur boet, knappt vid liv.
Fiskarna åt på henne. Många av asätarna kom för att äta henne.
Det var hjärtskärande.
En del av mig ville hålla henne och jaga bort dem.
Men det gjorde jag inte.
Nästa dag...
...kom en stor haj.
Den tog henne med sig in i den dimmiga skogen.
Ofta besöker jag platsen där hon hade sitt bo.
Jag flyter över det och känner henne där.
Självklart saknar jag henne.
Men...
På sätt och vis var det en lättnad.
Intensiteten i att dyka ner varje dag och spåra henne...
...och försöka filma, var...
Det var tufft på ett sätt. Mina tankar upptogs ständigt...
...av det här djuret. Jag var...
Jag tänkte som en bläckfisk och det var på sätt och vis påfrestande.
Men under det
fanns en oerhörd stolthet över det här djuret
som trotsat omöjliga odds för att ta sig hit.
Ett ofattbart liv.
En av höjdpunkterna i mitt liv var att ta med min son,
gå längs stranden och visa honom naturens under,
alla detaljerna och hur invecklat allt är.
Jag fick så mycket av naturen och nu kunde jag faktiskt ge.
Jag hade så mycket energi att ge tillbaka.
Han är som en liten marinbiolog nu. Han kan så mycket.
En mycket kraftfull simmare.
Och ju äldre han blir, desto mer verkar han vilja göra det.
Att se det utvecklas:
en stark självkänsla,
ett otroligt självförtroende,
men viktigast av allt,
en ömhet.
Och det är nog det som tusentals timmar i naturen kan lära ett barn.
Några månader efter hennes död
hittade han faktiskt en pytteliten bläckfisk.
Det är väldigt ovanligt att se ett så litet djur.
De får upp till en halv miljon ungar. Ett fåtal överlever.
Så det är en ganska tuff väg de måste gå.
Men det är deras strategi "Lev fort och dö ung."
Vi inbillade oss att det kunde vara en av hennes ungar.
Det var rätt storlek, rätt tid.
Och det var glädjefullt. "Där är hon."
Hon hade fått mig att inse
hur värdefulla vilda platser är.
Man dyker ner i vattnet...
...och det är oerhört befriande.
Alla ens...
...bekymmer och problem och allt livsdrama försvinner.
Man börjar långsamt att bry sig om alla djuren.
Även de minsta små djuren.
Man inser att vartenda ett är viktigt.
Man känner hur sårbara dessa vilda djurs liv är.
Och hur sårbara allas våra liv på den här planeten är.
Min relation med havsskogen och dess varelser blir djupare...
...vecka efter månad efter år efter år.
Jag är i kontakt med denna vilda plats och den talar till mig.
Dess språk är synligt.
Jag förälskade mig i henne,
men även i den fantastiska vildhet som hon representerade
och hur den förändrade mig.
Hon lärde mig att känna...
...att jag var en del av den här platsen, inte en besökare.
Det är en enorm skillnad.
CRAIG DYKER FORTFARANDE VARJE DAG, MEN HAN SIMMAR INTE LÄNGRE ENSAM.
HAN VAR MEDGRUNDARE AV THE SEA CHANGE PROJECT,
ETT VÄXANDE SÄLLSKAP DYKARE
SOM ÄGNAR SIG ÅT LIVSLÅNGT BEVARANDE AV KELPSKOGEN.
Undertexter: Kristina Donnellan