Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det antarktiske kontinentet
er utrolig stort og ugjestmildt.
Det er jordens kaldeste sted.
Men hver vår
henter den varmende solen liv fra Sørishavet
til ytterkantene av kontinentet
og det blir hjemmet til en av de tøffeste fuglene
på jorden:
adeliepingvinen.
For å fortelle den utrolige historien om disse polarpionerene,
ordnet Disneynature en av de største filmprosjektene
Antarktis har sett
ved å samle et unikt team med filmskapere,
inkludert noen av verdens beste filmfotografer.
De vil møte det verste moder jord kan gi dem,
og fortsatt komme tilbake etter mer.
Pingvinene er på sitt eget oppdrag.
Disse pingvinene. Kan du bare stå i bildet? De bare...
Jeg kan ikke tro det.
De kan være skeptiske til fremmede.
Jeg skal gjemme meg i kolonien deres sånn.
Det er ikke lett å finne dem.
Hvilken vei var pingvinkolonien?
Men disse filmskaperne vet hva som kreves for å fange hvert øyeblikk
av denne magiske historien.
Det var en pingvin.
Ja vel.
Det kunne ha vært det Oscar-vinnende opptaket.
Gikk glipp av det.
PINGVINER – ET LIV PÅ KANTEN
Adeliene har tilbragt vinteren på havet.
Nå er de på vei til land for å hekke.
TIDLIG VÅR
Det er det grønne lyset Disneynature-teamet har ventet på.
Mer enn 20 filmfotografer vil forsøke å filme pingvinenes liv
på en unik måte.
De vil reise lange strekninger for å finne de subjektene,
og de har med seg mer enn ti tonn med filmutstyr.
De skal tilbringe måneder på et av de kaldeste
og mest isolerte stedene på jorden.
De er avhengige av hundrevis av støttepersoner
fra åtte forskjellige nasjoner for å få seg dit og holde seg i live.
Det første filmteamet forlot England for en uke siden,
mot en stasjon i New Zealand.
Deretter fløy de til Ross-øya
og den amerikanske forskningsbasen McMurdo Station.
ROSS-ØYA
Den siste etappen av den krevende ferden
bringer dem over øya til den avsidesliggende Cape Crozier.
Hvert år blir Crozier hjemmet til den største adeliepingvinkolonien
på jorden.
Teamet prøver å komme dit før pingvinene.
Mark Smith er en filmskaper som har filmet her tidligere,
det samme med Jeff Wilson,
teamets leder og én av filmens regissører.
JEFF WILSON REGISSØR
Vi har brukt to år på å planlegge dette øyeblikket,
for å prøve å få logistikken, alle menneskene,
alt utstyret, og været riktig,
for å slippe oss ned til basen vår,
har krevd store anstrengelser.
Dette nakne fjellet skal være innspillingsstedet
de neste månedene.
Både Mark og Jeff vet hvilke røffe forhold de står overfor.
Det er som en sommerdag der nede. Det er omtrent 18 minus.
Godt og varmt.
Til å være Antarktis er det faktisk uvanlig rolig og solfylt.
Jøss, været er utrolig, jeg har aldri sett det sånn her.
Ja, dette er vakkert.
-Alt er klart. -Klart?
-Kos dere. -Tusen takk, kompis.
Ingen årsak. Snakkes snart.
Ja.
Fantastisk.
Hva sier dere?
Vi klarte det.
Det er verdens beste følelse.
MARK SMITH FILMSKAPER
Det er ganske utrolig å lande her.
Dette er hjemmet vårt.
Det er åtte måneder siden basen var i bruk,
så teamets førsteprioritet er å gjenoppbygge campen.
-Jeff. -De må også bære filmutstyret,
del for del, til pingvinkolonien.
Det er cirka 1,6 km å gå ned til kolonien
og vi tar med oss noe av utstyret, noe av det 2000 kg tunge
utstyret som vi tok med.
Kameraet, stativet, og hva det måtte være,
vi må gjemme det nede i kolonien,
så vi slipper å ta det med frem og tilbake hver dag.
Jeff, hvorfor bærer du ikke like mye som resten?
Mark og Jeff håper å fange opp begynnelsen på historien til adeliene:
hannenes tilbakevending over sjøisen, på vei til hekkeområdet.
Men har de kommet pingvinene i forkjøpet?
Hva tror du, Mark?
Det er ganske fantastisk. Det er utrolig.
Det er noen hundre pingviner av en kvart million pingviner her.
De fleste er fortsatt ute på havet
og de kommer tilbake i løpet av noen dager.
Pingvinene må passere her for å komme til kolonien,
og forhåpentligvis kommer de tilbake gjennom denne fantastiske isen.
Hvert år fryser sjøen rundt Antarktis.
Før midtvinteren mer enn dobles kontinentets størrelse,
og så smeltet den bort igjen hver sommer.
I år smelter den saktere enn vanlig.
Isen er omtrent seks kilometer utover, de fleste årene
er det omtrent halvparten. Mer eller mindre.
Det er langt å gå for adeliene.
Mange adelier går gjennom isen der.
Veldig vakkert. Blå is,
svarte og hvite adelier, fantastisk.
Med hundrevis av hanner som kommer,
og med det fine været, er det en perfekt start.
Men Mark og Jeff har vært her mange ganger,
og vet at forholdene kan forandre seg i Iøpet av noen minutter.
Endelig kommer det mange adelier ned,
som er grunnen til at vi kom hit, og Mark prøver å filme dem.
Men her er dilemmaet.
På toppen av den bakken begynner det å blåse opp til en sterk kuling,
og vinden her kan bli ganske kraftig.
Så mens vi har alt som skjer, er vi litt usikre
på om vi skal dra hjemover eller bli her for å få noe bra.
Det blir raskt klart at man ikke kan bli værende.
Det er snøføyke,
noe som skremmer meg.
Det betyr at det er kraftige vinder.
Du vet aldri hvor kraftige de er.
Vi skal dra.
Vi blir ikke her for å se.
Ganske kraftig.
Før de vet ordet av det, kjemper teamet mot en vind med orkan styrke
og temperaturer under minus 34 grader.
Fanget ute i det åpne, kan dette være livstruende tilstander.
Endelig kom de seg i sikkerhet i leiren, men det var med nød og neppe.
Ganske sterk.
Bare en bris, er det ikke?
Stormen forsvinner like fort som den kom.
Neste morgen er det som om det aldri har skjedd.
Alt virker ganske fredelig
nå som vi er tilbake i kolonien morgenen etter,
men det var nær ved å bli alvorlig i går kveld.
Jeg tror ikke vi skal teste den vinden igjen.
Det var øyeblikk da jeg tenkte:
"Jeg vet ikke om jeg klarer mer."
Jeg var så sliten.
Jeg har nok aldri vært så fysisk sliten
som da vi kom til hytten.
Og vet du hva?
Hvis det hadde vært kaldere, hadde vi vært i alvorlige vansker.
Det utroligste med stormen er at pingvinene hadde ingenting imot den.
Kolonien synes å være dobbelt så full,
så det kom flere pingviner i de vindene,
som må ha hatt en vindstyrke på minst 160 km/t.
De holdt fortsatt på med sine ting,
noe som er utrolig, virkelig.
All ære til dette lille dyret.
Cape Crozier er det viktigste stedet for pingvinenes historie,
og det blir filmet resten av sesongen av tre ulike kamerateam.
Men det er ikke den eneste kolonien Disneynature-teamet skal filme.
Et annet filmteam seiler sørover fra Australia
på et isbrytende forsyningsskip.
De er på vei mot sjøisbarrieren og den franske forskningsstasjonen
Dumont d'Urville, eller DDU.
Deres tre tonn med kamera- og dykkerutstyr må reise sjøveien.
Men to av teamene kan fly dit før de andre med småfly.
Vektrestriksjonen tillater kun noen klær
og et lite kamera.
Det er første gangen de er i Antarktis.
Hva synes du, Rolf?
Se på det. Altså...
ROLF STEINMANN FILMFOTOGRAF
Det er isberg fryst i havet,
altså, jøss.
Jeg er litt målløs, jeg må innrømme det.
Ser ingen pingviner ennå.
MAX HUG-WILLIAMS FILMFOTOGRAF
Men det er ikke så ille, for nå er kamerautstyret vårt
to hundre kilometer den retningen,
på båten sammen med resten av teamet.
Krysser fingrene for at de kommer snart, for uten kameraer
kan vi ikke gjøre noe.
Båten de venter på: Astrolabe,
møter på våris tidligere enn forventet.
I tillegg til utstyret,
har det også med høyst nødvendig utstyr til alle som bor på DDU.
Om bord er den legendariske undervannsfilmeren Didier Noirot,
som har dykket i Antarktis mange ganger før.
DIDIER NOIROT UNDERVANNSFOTOGRAF
Det tar vanligvis ti dager å krysse over fra Australia,
men denne sesongen kjemper skipet mot en uvanlig tykk sjøis.
Jo nærmere de kommer, og jo lengre sør de kommer,
jo tykkere blir isen.
Det går saktere og saktere for hver dag...
...helt til de ikke kommer videre.
De sitter fast
og oppdraget står på spill.
Den niende dagen og dette er vår fart...
Vi har stoppet opp helt, vi beveger oss ikke lenger.
Vi ser ikke noe og kapteinen vet ikke hvor han er på vei.
Vi venter på bedre vær,
så vi kan finne en vei gjennom isen.
Forskningsstasjonen er fremdeles flere dager unna.
De har ikke noe annet valg enn å vente til været blir bedre.
Mens Rolf og Max må vente på kameraene sine,
venter de ikke lenger på adeliene.
Hovedbasen er der oppe.
Det er utrolig, det er en av de få basene her
som faktisk er omringet av en pingvinkoloni,
så det er ideelt.
Dette er luksus, for det er en kort spasertur
før vi er midt i kolonien,
og de har keiserpingviner i den retningen,
men vi er helt omringet av adelier.
De aner fremdeles ikke når de kan begynne å filme.
Det er litt katastrofe at vi ikke får kameraene våre,
FILMFOTOGRAF
for de er ute på båten og vi kan ikke gjøre noe.
Vi kan bli godt kjent med området,
veldig kjent med adferden,
men i verste fall er det over når kameraene kommer.
Krysser fingrene for at båten kommer snart.
Astrolabe er strandet i et hav med is.
Sjansene for å seile til DDU blir stadig mindre.
Men en stund med fint vær gir Didier og undervannsteamet
en mulighet til å komme i land på andre måter.
Nå får man se omfanget av sjøisen.
Jeg hører et helikopter.
Hele filmteamet skal bo på den franske basen ved DDU,
som har vært hjemmet til 30 forskere og ingeniører hele vinteren.
Helikopteret har ikke bare med Didier,
men også fersk mat til alle, og etterlengtede meldinger hjemmefra.
Posten er her!
Til tjeneste!
Dette er deres første post på åtte måneder.
Jeg vet ikke hva de får, men alle virker ganske glade.
Mine damer og herrer, dette er en historisk dag!
Vi feirer hjemkomsten til tomater og grønn salat!
Dette er himmelen!
Etter forretten med salat,
kommer helikopteret tilbake med hovedretten
og en overraskelse til Max.
Endelig har vi alt. Blant en del vitenskapsutstyr.
Det har vært en lang ventetid, men det er her, et kamera.
Vi kan endelig starte å filme.
DDU ble valgt...
VÅR
...fordi teamet får filme adeliepingvinene
over og under den tykke sjøisen.
Ok. Det kommer en stor gruppe der, jøss.
Rolf fokuserer på hunnene som kommer tilbake fra sjøen,
i retning kolonien der hannene venter på dem.
Jeg velger ofte en prosess der jeg forsøker å komme inn i sinnet
til den hovedpersonen jeg filmer.
I dette tilfellet er det en pingvin som har bestemt seg for å hekke
på et av de mest avsidesliggende og tøffeste stedene i verden,
og butikken deres er sjøen, det er der de skaffer mat,
og sjøisen er veldig tykk i år,
så det er en lang vei til butikken.
Og vi drar tilbake til basen vår,
kokken har laget maten. Vi trenger ikke å tenke på det.
Men de vet at de må finne sjøen,
og de må finne mye mat, ellers overlever de ikke,
så det er svært alvorlig, og vi prøver å få med det.
Jeg har absolutt mye respekt for de
små svarte og hvite mirakelmaskinene.
Disneynature-teamet har skapt en unik, ny stil for filmen,
som beskriver historien fra pingvinperspektivet.
Max bruker et spesielt kamerastativ
som hører mer hjemme i Hollywood enn i Antarktis.
Alt her er veldig tøft.
Vi bruker kameraer og utstyr
som vanligvis brukes på settet til en spillefilm,
men å bruke det her, ved verdens ende,
er nesten umulig, for hver gang jeg tråkker gjennom i snøen,
så vakler jeg, vinden her er ubarmhjertig.
Vi får vinder med opptil 110 km/t,
og det beste vi har hatt er nok en fin bris på 50 km/t,
og du klarer ikke å holde kameraet stødig engang.
Og hele poenget med dette ekstremt tunge utstyret, er at
jeg får stabile bilder når jeg beveger meg med dem.
Det er vanskelig å komme nær dem, de er forståelig nok nervøse.
Gudene vet hva pingvinene tror jeg er når jeg kommer mot dem
og ser ut som Terminator.
Didier er også ivrig etter å starte med undervannsfilmingen,
men han må finne et sted han kan dykke.
Den uvanlig tykke vårisen tilsier at det ikke er åpent vann på mange mil.
Det er et problem for ham og for pingvinene.
Vi ser at adeliene går mye lenger.
Sjøisen måler 100 kilometer fra DDU
og pingvinene går så langt.
Det åpne havet er for langt unna,
så dykkerteamet søker etter hull i isen nærmere basen,
der de håper å finne noen adelier.
Vi har kanskje funnet et hull,
for det er noen pingviner og seler.
Det første hullet er hjemmet til en weddellsel.
De lever lenger sør enn noe annet pattedyr
og holder ishullet sitt åpent året rundt.
Det er pingviner i det neste,
men keiserpingviner, ikke adelier.
Så finner Didier et lovende hull.
Han trenger bare en adelie.
Han er heldig.
Dette er skuespilleren vår!
Dette er filmens stjerne.
En liten adeliepingvin
som har gjort dette hullet til hjemmet sitt.
Vi skal filme ham og få nærbilder.
Før han dykker under isen,
vil Didier filme at stjernen kommer seg ned i vannet.
Han er en kul fyr.
Du kan i det minste se mot kameraet!
Kontrakten sier at vi må se ansiktet ditt.
Mens Didier gjør klart for å filme den beste vinkelen,
klargjør helten vår seg til nærbildet.
Og som en profesjonell, er han presis.
Det er praktfullt!
Se!
Filmstjernen vår må komme tilbake.
Men filmstjernen vår kommer tilbake.
Her er han under isen...
Oi, utmerket! Jeg fikk det med!
Praktfullt!
Når den lille adelien fortsetter å opptre foran kamera,
er det helt klart at en stjerne er født.
For lett!
En annen grunn til at DDU ble valgt som innspillingssted,
er at det er en av få plasser der keiserpingvinene
lever i nærheten av en adeliekoloni.
Keiserpingvinene har overvintret her, og nå drar de.
Alle de voksne begynner å gå mot havet.
Vi så akkurat en adelie, den første adelien
som plutselig vandret opp fra havet,
midt gjennom keiserkolonien.
Man kan se disse to artene omgås,
og at de er forskjellige.
Han er ikke engang like stor som noen av keiserkyllingene,
men han stormer forbi de fullvoksne.
Når adeliene er her, er det som om de eier stedet.
Oppførselen deres er ulik noen annen pingvin.
De er nesten som hyperaktive, koffeinholdige små
energibunter.
Det blir nok en fryd å filme dem,
for de er absolutt små karakterer
og det blir morsomt.
På den andre siden av Antarktis er hunnene på vei til sine kolonier,
der hannene allerede er opptatt med å forberede redene.
Koloniene deres ligger alltid på steingrunnen,
for adeliene må legge egg på bar bakke.
Alle hannene har kommet tilbake til kolonien nå,
REGISSØR
og de prøver inderlig å bygge reder,
og de bygger redene av små steiner.
Man finner bare adeliepingvinkoloniene der man finner
disse steinene, for de trenger dem til å løfte eggene opp fra bakken,
så eggene ikke fryser når snøen smelter.
Alle hannene går frem og tilbake
for å hente steiner, for å bygge redet i tide,
for de må imponere damene med det.
Men redebygging er ikke så uskyldig som det virker.
Steiner er pengene, de er valutaen i disse koloniene.
Men noen pingviner er late.
Vår lille venn her er på jakt.
De ser så uskyldige ut.
Se.
Han der ser så vakker og ren ut,
og man skulle aldri tro at han faktisk står
og ser: "Hvor kan jeg finne en stein?"
Og noen ganger står de der i evigheter,
og de bare observerer området,
og observerer området.
Det er det han gjør. "Ser meg bare omkring."
Og plutselig, pang, de bare... De løper, stuper ned i redet
og tar steinen sin... pang.
"Hei, kjære, jeg er fyren, jeg fikk tak i steinen."
Jeg vet ikke om alle spør om hvor en fin gave kommer fra.
Noen ganger tar man bare gaven og er takknemlig.
Den neste fasen av Didiers oppdrag
er å filme pingviner som svømmer under isen.
Han vet nøyaktig hvem stjernen skal være.
Vennet er under frysepunktet, så det tar lang tid ta på utstyret.
Ja vel.
Didier er sent ute på settet, og hovedrollen blir utålmodig.
Vent!
Vent, min venn!
Den lille pingvinen er et naturtalent,
og han tar med Didier til en magisk verden under isen.
Vi dro 30 meter ned.
Der isberget buer seg fint.
Mangesidig, det er vakkert med overflaten over.
Her nede stenger isen ute mesteparten av sollyset,
og forhindrer algene i å blomstre.
Resultatet er krystallklar sikt
til en avstand på 240 meter.
Han er her!
Han er kjappere enn meg opp av vannet!
Så dukker det opp en bonus.
Birollene dukker opp.
Så snart vi kommer opp,
er de her!
Han er glad, han logrer med stjerten!
Da var alt for i dag.
Didier drar hjemover.
FORSOMMEREN
1600 kilometer unna ved Cape Crozier har det blitt en forandring.
Etter to slitsomme måneder hjemmefra,
har Jeff og Mark blitt flyttet til et nytt team:
Julie og Matt.
Julie har vært i Antarktis før, men det er første gangen Matt er her,
og han har mye å lære om å leve blant pingviner.
Se hva jeg har sittet i.
Smeltevann som har rent gjennom,
la oss bare si mye guano.
MATT AEBERHARD FILMFOTOGRAF
Disse buksene begynner å lukte litt.
Det må vaskes noen ganger for å få bort lukten, om jeg gidder.
Ja.
Kolonien er nå blitt hjemmet til over en million hekkende pingviner.
Nesten alle har funnet en make, parret seg og lagt egg.
Matt og Julies oppdrag er å få med øyeblikket når en kylling klekkes.
Det er et opptak som er viktig for filmen.
Matt har filmet de siste tre dagene.
Det er en veldig treg prosess.
Og hvis du går glipp av øyeblikket når kyllingen klekkes,
så avgjør det saken.
JULIE MONIÈRE FILMFOTOGRAF
Vi må flytte oss til et annet egg.
Matt må konsentrere seg.
Vi trenger bare det magiske øyeblikket.
Jeg tviler ikke på at han får det.
Men jeg kan ikke snakke til ham.
Han er
fokusert på jobben sin.
Men på helt feil tidspunkt
dukker det opp en tidlig sommerstorm.
Jeg gikk og la meg i går kveld,
og det var fortsatt vakkert ute.
Jeg våknet i dag og det er mer vind,
noe som er ganske frustrerende fordi det er mye som skjer i kolonien,
så dette er en kritisk tid,
og jeg er ivrig etter å jobbe.
La oss håpe på så mye søvn
som mulig og at vi våkner i morgen
til solskinn
og klare for en ny dag,
for vi har så mye vi må gjøre
på så kort tid.
Det er katabatiske vinder,
kald luft fra det isete innlandet
som trekkes nedover av den varmere sjøen.
De kan nå opptil 320 km/t
og vare i dagevis.
DAG 2
Det er som å være fanget i en stortromme.
Det har vært sånn i hele natt.
Vet ikke hva jeg skal gjøre.
Det er en ny dag og vinden er fremdeles sterk.
Jeg blir litt nervøs.
DAG 3
Da vi forlot kolonien var kanskje halvparten
av fuglene i gang med klekkingen.
Jeg tenker meg at tallet
er mye lavere,
for pingviner fortsetter uansett,
uansett hvordan været er, noe som faktisk er merkverdig.
Eggene har blitt klekket under de små fuglene.
Endelig avtar den katabatiske vinden.
Dette er ingenting, bare en mild bris.
Ja, vi skal filme i dag.
Bra.
Etter å knapt ha sovet, drar Matt og Julie tilbake til kolonien,
ivrige etter å ta igjen det tapte.
Men en overskyet himmel
og snøbyger skaper en ny hindring.
Jeg gjør mitt beste for å ikke få
ut frustrasjonen når jeg jobber.
Men i dag...
Julaften,
vi bestemte oss for å bytte tid,
og begynne tidlig...
Begynne tidlig, for jeg trengte noen konkrete opptak.
Men de konkrete opptakene må gjøres under blå himmel.
Og det er så og si det motsatte.
Forhåpentligvis får jeg til
de konkrete opptakene i solen i morgen på første juledag.
Det hadde vært en fin...
...julegave, for jeg har snart ikke mer tid.
Derfor er jeg litt opprørt.
Det er første juledag og været er bedre.
Julies første oppgave er hennes daglige radiosjekk.
MacOps, dette er Yankee 328 Camp Crozier på Mount Terror.
Hører du meg?
Yankee 328 Camp Crozier, dette er MacOps, god morgen.
God morgen, George.
Dette er Julie med vår daglige registrering.
Det er to mennesker og alt er bra.
God morgen, Julie. God jul
og jeg hører at du har to mennesker i leiren og at alt er bra, over.
George, god jul til deg også.
Er det noen meldinger til oss?
Julie, jeg har én melding til deg.
Meldingen lyder: "God jul fra Mick", over.
Tusen takk.
Hvilken Mick er det vi snakker om?
Mick... Hør her.
Beklager, det er til Cape Crozier-teamet i kveld, Bravo 031.
Jeg beklager, Julie.
Så ingen meldinger til oss?
Nei, ingen meldinger til dere.
Beklager det, og jeg har ikke noe mer,
så ha en god jul og vi snakkes i morgen.
MacOps er klarert.
1600 kilometer unna det isolerte Crozier,
holder DDU-teamet også ut julen langt hjemmefra.
Det er jul for meg.
Til tross for presset om å filme,
tar Matt og Julie seg noen timer fri
og feirer med en flaske vin de har spart
til en spesiell anledning.
Vi har en veldig god vin til jul.
Det står: "Deilig rødvin", "Vin rouge délicieux",
på flasken,
og Julie skal smake på den.
-Julie. -Ja.
Den var grusom.
I DDU er Vin rouge virkelig délicieux.
-Mer? -Ja visst.
Det er ikke mangel på valg.
Julie lager et overdådig måltid for å løfte humøret.
Sånn ja. Takk, Julie.
-Saus? -Det ser fantastisk ut.
Og på DDU...
Julie og Matt har forlatt venner, familie og luksustilværelsen hjemme,
for å fange det spesielle øyeblikket når en kylling klekkes ut av skallet.
Uten det viktige opptaket, vil det mangle en viktig del av historien,
og det de har ofret vil være forgjeves.
Vi har ikke vært her på tre dager,
stormen forsinket oss.
Mye er forandret siden sist vi var her.
De fleste fuglene har fått kyllinger.
Det er fortsatt fugler med egg, men ikke mange.
Jeg må være nøye med å velge riktig fugl
å fokusere på i dag.
Ok. Det er utvilsomt et egg som klekkes her.
Jeg har faktisk et subjekt jeg kan plassere meg ved.
Egget har et stort, åpent hull,
som betyr at det klekkes snart.
Den kommer faktisk ut.
Det er et nyttig opptak.
Etter alt de har vært gjennom, gjør den ene viktige suksessen
det verdt strevet.
Bra dag i dag. Bra klekking.
Veldig fornøyd.
Pingvinene har ingen tid til å hvile.
Julie og Matts seier er en oppfordring til handling for kyllingenes foreldre.
De har nå sultne munner å mette.
På tide å sette i gang.
De neste ukene
bytter foreldrene på å dra ut for å lete etter mat
til sine skrubbsultne kyllinger.
Matstafettløpet skaper snart en pingvinmotorvei.
Teamet vil filme pingvinens perspektiv på den stressende turen
til og fra havet.
Det er en utfordring som krever mer enn én tilnærming.
Plan A.
Max gjør sitt beste for å holde følge,
men et feilsteg...
Å følge etter disse vaggende mirakelmaskinene
er vanskeligere enn de trodde.
På tide med plan B.
Hva kan gå galt?
Ok.
Så til plan C.
God idé.
Det er kameraversjonen av en løypestreng.
Kameraet går. Ok.
Bare én test.
Det virker kjempebra.
Når de har fått løypestrengopptakene de trenger,
er det på tide med litt free-styling.
MIDTSOMMER
Sjøisen som omgir Antarktis smelter fort.
Det dukker opp sprekker.
Foringsområdene med åpent vann kommer nærmere.
På tide å tilkalle iskant-helikopterteamet.
Oppdraget deres er ikke bare å filme pingvinene fra luften,
de skal også filme dem når de svømmer under vann.
Det betyr å lande et helikopter pakket med tungt kamerautstyr
på sjøis som sprekker opp.
Det er en ekstremt risikabel operasjon.
De må være helt sikre på at isen tåler vekten deres.
Så før Tom,
filmfotografen, får nærme seg iskanten,
monterer teamet sikkerhetstau.
Aldri i livet om Tom kan falle nedi,
men i tilfelle,
kan vi dra i dette og trekke ham opp.
Gå til høyre. Ja...
Mens adeliene følger kanalene mot åpent hav og maten,
kommer teamet seg på plass før dem.
Med kameraet på en kranarm
kan Tom filme under vann uten å dykke.
Men plutselig stopper pingvinene reisen.
Noe har skremt dem.
Spekkhogger.
Spekkhoggere.
Herregud.
Spekkhuggeren er det største rovdyret på Antarktis.
Og iskanalene som slipper ut pingvinene
har sluppet inn spekkhuggeren.
Ja.
Kjenn den lukten.
Det var så nærme.
Kameraet jeg bruker her er bare et lite undervannskamera
i en vanntett konstruksjon.
Det er på den store bommen fordi vi kan bevege den...
TOM BELDAM FILMFOTOGRAF
...drive den og følge dyret i bildet når det kommer og går.
Det ser bra ut. Fargene er vakre.
Vannets klarhet er utrolig.
Ja.
Ja, Mark.
Sånn ja. Vakkert.
Dette er utrolig.
Kompis.
Dette er perfekt.
Han kommer ved siden av deg.
Fin fyr, flink fyr.
Spekkhuggere er enormt intelligente og sosiale dyr.
Og de fremmede på iskanten vekker nysgjerrigheten deres.
Herregud.
Jøss.
-Hvordan var det, Tom? -Helt utrolig.
Det var litt flaks.
Jeg dyppet den inn i vannet og et sekund senere...
Jeg filmet ikke!
Jo da.
Ansiktsuttrykket til Mark.
Kompis, vi fikk det.
SENSOMMEREN
Isen sprekker opp rundt hele Antarktis.
Det blir mye lettere
for de voksne pingvinene å komme seg til foringsområdene.
Den konstante tilførselen av fisk og krill bidrar til at kyllingene vokser fort.
På Cape Crozier er Matt ferdig med sin tid i felten
og vender tilbake til sine kjære og en velfortjent dusj.
Han har overlatt jobben til Sophie som skal filme den siste delen.
Hun er mer vant til å jobbe i Afrika enn i Antarktis.
Det er hennes første gang.
Ingenting kan forberede deg på dette landskapet.
Det er nøyaktig alt jeg ønsket det skulle være.
Enormt, dramatisk, fryktinngytende og fryktelig vakkert.
Sammen med Julie skal hun filme den siste fasen av pingvinenes historie.
Og det er kjærlighet ved første blikk.
De er bedårende. De er så...
SOPHIE DARLINGTON FILMFOTOGRAF
Vi får virkelig ikke nok av dem. De er himmelske.
Det er fint å være her.
De er nådeløse. De stopper ikke.
Jeg beundrer deres iherdighet.
De går opp og ned denne bakken, de er i gang,
de vagger seg opp og ned den bakken.
Vi gjør det noen ganger om dagen og blir nesten knekt.
Jeg elsker nysgjerrigheten deres. Se.
De sitter bare der. De er helt rolige.
De er glade for å være med oss og lar oss være her.
Litt forvirret. De tror nok vi er veldig høye, dumme pingviner.
Avgjort den beste fuglen jeg har filmet.
Seriøst. De er utrolige.
Kyllingene er nå flere uker gamle.
De er sultne hele tiden.
Når en forelder kommer tilbake fra en fisketur,
prøver alle barna i nabolaget å ta en del av det.
Kom igjen! Du kan ta henne. Fortsett!
Det er det morsomste du kan se.
Hvis du ser for deg en Justin Bieber-fan i en grå, dunaktig drakt
jage Justin Bieber for en autograf,
det er den iveren de kyllingene har når de følger etter foreldrene sine.
Sophies oppdrag er å filme kyllingene når de skal til å forlate kolonien.
Det er ikke lenge til de farer mot havet.
Jeg kan ikke tro de ukene vi har vært her,
forandringene vi har sett,
fra vinterlandskapet, som var så utrolig vakkert,
og jeg tror ikke noen av oss hadde en anelse
om at det ville gå så fort. Vi ble overrasket.
En dag hadde vi en solid is,
den neste dagen var den litt sprukket, og den neste dagen borte.
Forandringen er så rask.
Kyllingene begynner å bytte fjærdrakt.
De voksne tilbringer mindre og mindre tid oppe i kolonien.
Isen er helt borte.
Vi står igjen med en steinete strand.
Og se nå: åpent hav.
Noen hundre kilometer nord for Sophie har et nytt filmteam ankommet.
Det åpne havet og godt vær er det de har ventet på.
Det er luftteamet.
Hittil har sommerstormene gjort det for røft og vindfullt til å ta av.
Endelig, etter flere dager med venting,
har vi de perfekte forholdene i kveld.
ALASTAIR FOTHERGILL REGISSØR
Absolutt ingen bris.
Utrolig klar himmel. Vakkert solskinn på fjellene.
Nå gjør vi klart helikopteret.
Vi tar av om en halvtime,
og vi skal fly i opptil fire timer for å prøve
å få med det utrolige landskapet.
-Klart? -Ja.
-Vi er klare. -Ja, klare.
Vi har 360-et og frontkameraene i gang.
Oppgaven deres er å filme Antarktis' majestetiske fjell
og isfjell som blir frigjort fra den smeltende snøen.
Det er en sjanse til å besøke steder få noen gang har sett,
langt mindre filmet.
Marcelo, vend om til det svarte fjellet.
Det blir utgangspunktet vårt.
Ja.
La oss fly den veien.
-Ser etter noen fine isfjell. -Ja.
La oss dra mot de isfjellene foran oss.
Ja, dette blir nydelig.
Det der er litt av et isfjell.
La oss prøve å fly lavere mot det her,
det som har hull i seg.
Det er veldig fint med den grå himmelen bak også.
Ja, det er bra.
Det er veldig fint. Som Stonehenge.
De hullene er storartede.
Det er vakkert. Lyset er også vakkert.
Dette er bra, Marcelo.
Bare fortsett rundt sånn, det er veldig bra.
Det er et vakkert isstykke.
-Veldig bra flyving. Takk. -Takk.
Det er fantastisk der breen kommer rett ned i havet der.
Er høyden bra?
Høyden er flott.
La oss fortsette i den retningen.
Kan du forsøke å fly nærme den ryggen som er rett foran oss?
Man får følelsen av at den fortsetter i det uendelige.
Ok, Marcelo, ser du den ryggen der?
-Kan vi fly over toppen på den? -Ok.
Det er et vakkert opptak. Veldig bra. Bare fortsett.
Fin høyde og fart.
Og vi holder oss på den solfylte siden av ryggen.
Ja, dette blir flott.
Ja, det er fint.
Fem tusen seks hundre kilometer unna, på den andre siden av Antarktis,
seiler det siste Disneynature-teamet
fra Falklandsøyene ned til Antarktishalvøya
i retning mot den passende navngitte øya Avian Island.
Den kan bare nås via båt,
og bare når det er åpent hav og sjøisen har blitt oppløst.
Produksjonens største filmteam er om bord,
med tre ulike team
som prøver å komme seg til den sjeldent besøkte og fjerntliggende pingvinkolonien.
En av de mest erfarne er John,
en filmfotograf som er spesialist på telelinser.
Jeg har filmet her noen ganger,
men det er nytt hver eneste gang, for
landskapet forandres, isen beveger seg...
JOHN AITCHISON FILMFOTOGRAF
...og været er aldri det samme.
I år er det visst store mengder is,
og den kan godt forhindre båten i å komme seg til kolonien
der adeliepingvinene vi prøver å filme er.
Hvis det er tilfellet, er det ikke sikkert vi kan lande der.
Lederen av dykkerteamet, Doug, har også vært her før,
og vet et par ting om disse iskalde vannene.
Jeg har dykket i tropene de siste to årene...
DOUG ANDERSON UNDERVANNSFOTOGRAF
...så det blir nok et sjokk.
Den første uken er verst for minnet,
før kroppen din venner seg til kulden,
og det er egentlig ikke kjernemusklene som er problemet.
Men at hendene slutter å fungere.
Så du kan ikke styre de andre knappene på kameraet,
men hvis vi kan få en time i vannet etter en uke,
så er det ganske bra.
Den tredje Antarktisveteranen er Jamie.
Spesialkameraet hans bruker militærteknologi.
Det er et stabiliseringssystemet, så vi kan få stabile bilder
mens vi er i båten og filmer pingvinene i vannet,
og det ser ut som du får stødige bilder...
FILMFOTOGRAF
...mens båten beveger seg og vi følger dem.
Tre ulike team med ett felles mål:
å filme kyllingene når de drar til havs for aller første gang.
Men de møter raskt på problemer.
Værforandringene overrumpler dem.
For en dag.
FELTPRODUSENT
I går hadde vi sol. Strålende solskinn.
Nå står vi fast i isen, vi kjemper oss gjennom et isberg,
og det er sterke vinder.
Det var ikke helt dette vi forventet.
Det er midt på sommeren.
Hvis isen er sånn for oss,
nå skal kyllingene forlate redet.
De trenger åpent hav.
De trenger et sted der kyllingene kan spise,
samt at foreldrene må fange fisk for å mate kyllingene,
selv om det er et problem for oss,
lages min middag nede i messen.
De har det mye vanskeligere.
På andre siden av Antarktis på Cape Crozier,
sliter Sophie med en annen type storm.
Pingvinkyllingene myter.
Kan jeg bare... se. De er overalt.
Disse. Det var så mye av disse i luften,
at Julie og jeg nok har
inhalert en hel pingvinkylling nede i soveposen.
Se, de er på alt. Luften er full av disse.
Dunfjærene har holdt dem varme frem til nå,
men de er ikke vanntette,
så kyllingene må skifte fjær før de kan gå til havet.
Det er det som tilsvarer den tøffe puberteten for pingvinene.
Det er ikke bare dun kyllingene etterlater seg.
Jeg liker ikke at de bæsjer på kamerautstyret,
og hvordan jeg lukter. Jeg lukter verre enn noen gang,
for vi tilbringer dagene på knærne i avføring.
Ingen god lukt.
De kommer ikke til å lage en parfyme med det første.
Og vi har ingen dusj, så vi lukter nok stramt.
Men de synes de lukter deilig.
De tenker nok: "Ja da, alt er bra."
Kyllingene vet det nok ikke, men dette er en farlig tid for dem.
Hvis de myter for fort,
risikerer de å bli tatt av en storm.
Myter de for sent,
klarer de ikke å gå ut i vannet og forlate kolonien
før det blir vinter igjen.
Tilbake på Antarktishalvøya
har båtteamet stått imot uværet
og ankommet Avian Island.
Våre første fottrinn på Avian.
Det har aldri vært et filmteam her før.
De aner ikke hva de vil finne.
Det er en veldig stor koloni,
og vi ser den for første gang, så vi prøver å finne ut
hvor vi kan lande, hvor pingvinene trolig går ut i havet,
som er det viktigste vi skal filme.
Det er svært oppmuntrende å finne så mange fugler her.
De finner fort ut at pingvinene ikke er alene.
Sjøelefanter.
Opptil seks meter lange og nesten 4000 kg,
de er verdens største sel.
Og de lukter til og med verre enn pingvinene.
Stanken.
Som om det kommer en luktsky opp fra dem.
Det er utrolig.
Ikke gode naboer.
Men jeg vil ikke komme nærmere.
De er så store.
Det høres ganske ille ut, gjør det ikke? Dårlige mager.
John blir snart tvunget til å gå bort fra der han filmer.
Ja da.
Vi skal ikke skape problemer.
Stativet og kameraet var midt i veien.
så vi måtte forhandle om hvem som skulle hvor, og jeg tapte.
SENSOMMER
Over hele Antarktis
forlater de voksne adeliene sine kolonier,
på vei til havet for siste gang denne sesongen.
For kyllingene
er tiden inne for å ta det siste skrittet mot uavhengigheten.
I motsetning til andre fugler som må lære å fly,
må pingviner lære å svømme.
Det er et overgangsrituale pingvinene må gjøre.
Det er mange kyllinger som går nå. De kommer ned fra kolonien,
og kommer ned til kysten og prøver å svømme ut,
men de har aldri gjort det før, så...
noen av dem skaper litt av et kaos.
Noen går trygt ut i vannet, andre faller uti,
ramler og må klatre opp igjen.
De vet ikke hvordan de skal gjøre det.
Kjære, snubler.
Herregud.
Ja, der går de.
De hopper som fallskjermhoppere, ikke som pingviner.
De hopper med bena først.
Ok. Klare for dere.
De kommer hovedsakelig opp på denne lille delen.
Nei. Ikke gå dit.
Det er helt feil vei.
Mot meg.
Kom igjen.
Vi har vært på stranden den siste uken
fordi kyllingene har begynt å forlate redet.
Og deres begeistring for å være i vannet er utrolig.
Som enhver smårolling.
Det er som alle barn når de ser havet.
De er så glade. De er i sitt element.
Og så drar de. De stikker.
De drar mot sjøisen for vinteren, de er ferdige.
Så dette er faktisk slutten på historien for oss.
Det er flott å se at sesongen går mot slutten.
Sophies oppdrag er kanskje over,
men pingvinene har igjen et kapittel av Antarktiseventyret.
Det er et av de farligste øyeblikkene i livet til en kylling,
og det er grunnen til at båtteamet har kjempet seg
så langt sør til Avian Island.
Her er øya fortsatt omringet av issørpe.
Det er en stor hindring kyllingene må krysse
før de når det åpne havet.
Men det er det som er under overflaten som er mest fryktet.
Leopardseler.
Tre meter med spesialisert pingvinrovdyr.
Tidspunktet til denne hendelsen har vært utrolig,
for så fort kyllingene begynte å dra fra øya,
kom leopardselene.
Som om selene har en slags innebygd kalender
som fører dem hit nøyaktig samtidig som pingvinene drar.
Utrolig hvordan naturen fungerer.
Tidligere var det ingen.
Nå er det kanskje seks, sju eller åtte rundt øya.
Et stort, farefullt sted for en ung pingvin.
For historiens klimaks vil teamet fange
det nervepirrende dramaet med jakten til selen.
Tre kamerateam filmer
fra forskjellige vinkler.
Jeg er her med Cineflex, så jeg filmer på overflaten,
Doug er under vann, og vi har John på land,
så håper de kan gi et bredere og annet perspektiv på det.
Sitt stille i båten. Ok.
Vi vil skape enn følelse av spenning og dramatikk,
så vi prøver å gi et inntrykk av leopardselens størrelse,
og være med kyllingene når de beveger seg gjennom isen,
og få folk til å forstå hvor skummelt det er for kyllingene.
Det er tusenvis av kyllinger som går ut i vannet
og de små rekkene som strømmer ut.
Så dukker plutselig leopardselene opp
og det blir kaos.
Midt blant alt kaoset,
står teamet overfor nøyaktig det samme problemet som kyllingene.
Når selen dykker under isen,
vet ingen hvor den dukker opp igjen.
Alle må holde utkikk etter selen.
Som katt og mus med selen som ser etter pingvinene
og vi som ser etter selen.
Men fra vårt ståsted er det nåla i høystakken.
-Der er den. -Ja.
Han var bare fem meter til høyre for deg.
Ok. Dough kommer seg ned i vannet.
Dykkerteamet håper på bedre lykke.
Ok, kameraet er i gang.
Under isen bør de ikke klare å gjemme seg så lett.
Men leopardseler er mestere i å bedra.
Doug, de er på baksiden. Den andre siden.
Endelig velger én sel å avsløre seg selv
og Doug kan begynne å filme.
Vi har endelig funnet en leopardsel
som ikke virker altfor redd Doug.
De er ofte nervøse og liker ikke dykkere i vannet,
men dette er først gang vi ser at en fortsetter å være her,
og vi krysser fingrene og håper at Doug får opptakene
vi har prøvd å få tak.
Men når Dough har bedre hell, må han slutte å filme.
Han begynner å fryse på hendene.
Bra gjort, Dougie.
Du er en soldat og stjerne.
Ja, jøss. Du må være kald nå.
Selen har forsvunnet igjen. Det dødelige spillet gjenopptas.
Vi venter bare på at de fanger en kylling.
Vi prøver å få kyllingen fanget av en leopardsel,
så rømme.
Det er på en måte vår raison d'être.
Oddsene er mot kyllingene.
Kyllingene er i vansker. De strever virkelig.
Men noen klarer å slippe unna.
Det er en smart pingvin. Det er utrolig hvordan de klarer å unnslippe.
Teamets utfordring er å filme hvordan de gjør det.
Vi har et bra opptak med den, Raz.
Han komme rundt på baksiden av båten.
Når selen sikter seg inn på en sårbar kylling,
utspiller sluttscenen seg,
og kyllingens utrolige flukttriks er i ferd med å bli avslørt.
De spiller bokstavelig talt død.
Når du ser kyllingen bli dratt under vann, og noen minutter senere
dukker den opp igjen... Det er veldig spennende.
Er den fyren i live eller spiller han død?
Kyllingene håper selen vil miste interessen...
...og gir dem én siste sjanse...
til å flykte.
Det var det siste opptaket vi trengte.
Vi har alt. Det er fantastisk.
Det har krevd bemerkelsesverdig fysisk utholdenhet,
innovasjon uten sidestykke,
ekspertise, tålmodighet og besluttsomhet.
Men endelig fikk Disneynature-teamet
fanget livet til adeliene som aldri før.
Det er den fantastiske historien om disse ustoppelige, små pingvinene
og deres heroiske kamp om å pare seg og overleve
på et av de tøffeste stedene på jorden.
Når man kommer ned hit
er man utstyrt med et spesielt utendørs-sikkerhetsutstyr
for å motstå kulden og forholdene.
Det viktigste er skjegget,
det lange, grå skjegget.
Og ofte... du kan bruke det på mange måter.
Det beskytter den nederste delen av ansiktet.
Det er ofte nyttig.
Og selvfølgelig pingvinnebbet,
som lar deg komme nærmere pingvinene.
Er de standard eller spesielt for...
Nei, de er kun for mediene.
Ja, for mediene, for
vi vil ikke opprøre pingvinene,
så man må forsvinne litt i mengden.
Nå ser jeg ut som en pingvin med en gang.
Og ofte, de...
Hvis du er fra Storbritannia, får du ofte en parykk.
Tekst: Bente Johansen