Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- סרט תיעודי מקורי של NETFLIX -‬
‫אקשן!‬
‫מהר! זוזו!‬
‫זוזו!‬
‫האש מתפשטת, מהר!‬
‫עכשיו, פונצ'ו!‬
‫לדעתי, הילדות מעצבת את חייך.‬
‫מגיל צעיר, היה לי קשר הדוק לקולנוע.‬
‫אבל הקולנוע גם קשור לתחושת בדידות,‬
‫אז קולנוע ובדידות משתלבים יחד.‬
‫הסרט התעצב במשך שנים בדרכים שונות.‬
‫למען האמת...‬
‫- אלפונסו קוארון‬ ‫במאי -‬
‫...אני לא יודע היכן "רומא" התחיל‬
‫והאם זה היה רק חלק מתהליך ההיזכרות.‬
‫בהתחלה לא היה תסריט,‬
‫לא התכוונתי לכתוב תסריט.‬
‫רק רציתי ליצור מחדש חוויה חושית.‬
‫היו לי מאות רשימות בנוגע לזיכרונותיי.‬
‫הזיכרונות לא היו רק אנקדוטות וארועים,‬
‫אלא גם פרטים קטנים.‬
‫אני מבצע תחקיר נרחב לסרטיי.‬
‫ב"הילדים של מחר" ביצעתי תחקיר נרחב ‬ ‫באמצעות בחינת עבודתם של חוקרים רבים‬
‫שחזו מגמות מסוימות במאה ה-21.‬
‫ב"כוח משיכה",‬
‫התמקדתי בתנועה בחוסר כבידה.‬
‫אבל כאן מדובר בזיכרון.‬
‫- יוג'יניו קבאיירו‬ ‫מעצב אומנותי -‬
‫העבודה שלי עם מעצבי התפאורה, יוג'יניו‬ ‫וברברה,‬
‫מעולם לא עסקה ברשימות.‬
‫העבודה הייתה יותר מופשטת.‬
‫הם השתמשו בזיכרונותיהם שלהם‬
‫כדי לייצר פרשנות לדברים שביקשתי.‬
‫התחלנו בדיאלוג פתוח ומקיף,‬
‫ביחס למה שהיה כתוב על הדף.‬
‫אלה ההערות שלי.‬
‫לא הצלחנו למצוא את האריחים שנזקקנו להם‬ ‫בשום מקום.‬
‫בגלל שניתן היה להסתמך רק על התיאור שלי,‬
‫היה קשה למצוא את האריחים המדויקים.‬
‫לפתע, אתה מוצא אתר צילום שלא מתאים בדיוק,‬
‫אבל באמבטיה יש את האריחים שרציתי.‬
‫נתקלנו באריחים וכשראיתי אותם,‬
‫הוצפתי בזיכרונות שהביאו עימם פרטים נוספים.‬
‫זה מתחיל להיות מקרה של...‬
‫פתיחת דלתות על גבי דלתות...‬
‫עבורי, זה היה הסרט.‬
‫דליתי את מירב הפרטים מזיכרוני‬
‫והנצחתי אותם.‬
‫כדי ליצור מחדש את הבית,‬
‫נזקקנו לריהוט מתאים.‬
‫הריהוט של משפחתי היה פזור בקולינה, טיחואנה‬ ‫וחלק ממנו היה בווראקרוס.‬
‫היה עלינו להתחיל לאסוף את הריהוט‬
‫וביקשנו רשות מבני משפחתי להשאיל אותו.‬
‫לדעתי, השגתי 70 עד 80 אחוזים מהריהוט עצמו.‬
‫שחזרנו במדויק את הפריטים שלא השגנו,‬
‫בפיקוחו של יוג'יניו.‬
‫היו לי כמה רעיונות להלבשה‬
‫שהתבססו על הזיכרונות שלי,‬
‫אבל היה חיוני לוודא זאת ‬ ‫מול תמונות עירוניות מאותו זמן,‬
‫כדי לראות איך הבגדים שזכרתי התאימו לתקופה.‬
‫כשצללתי אל נבכי זכרוני ללא תסריט,‬
‫ועם סיפור מאוד בוסרי,‬
‫המשמעות הייתה שכל מה שאמיתי בסרט הזה,‬
‫יושג כתוצאה מאותן תחושות.‬
‫אותו בלגן, אבל בכל מקום.‬
‫עוד דבר אחד, בלגן במקרר.‬
‫המקרר צריך להיות מלא שקיות וחבילות,‬
‫דברים כאלה. ‬
‫צריך להיות בלתי אפשרי למצוא שם משהו.‬
‫נייר כסף ו...‬ ‫-כן.‬
‫גם קופסאות פלסטיק למקרר?‬ ‫-היו אז כאלה?‬
‫כן.‬ ‫-טוב, אז הרבה מאלה. טוב. בסדר.‬
‫רציתי להיות משוכנע, שכשאעמיד סצנה,‬
‫תהיה לי תחושה ברורה של הזמן והמקום‬
‫ואפילו את הריחות שזכרתי.‬
‫זה דומה לפיאנולה, אבל אני אוהב את זה.‬ ‫-יש לזה נוכחות כבדה.‬
‫בדיוק, זה נכון.‬
‫זה ממש מגניב.‬
‫זה בדיוק באמצע?‬ ‫-באמצע הקוביה.‬
‫התסריטים הקודמים שלי התרכזו בעלילה.‬
‫אני ואחי, קרלוס,‬
‫קראנו לזה "שרברבות עלילתית."‬
‫מה מבנה הסיפור, כיצד המידע זורם,‬
‫ואיך המשקל הדרמטי מחולק בין הדמויות.‬
‫אבל לא במקרה הזה.‬
‫קודם החלטנו מה יהיו הרגעים שניצור,‬
‫ואז הסיפור גדל סביב הרגעים האלה.‬
‫לדעתי, זה יפהפה.‬
‫הסיפור מגיח מתוך ההתרחשויות עצמן,‬
‫במקביל לתהליך הקולנועי.‬
‫הצילום האחר, הבא, הוא בדיוק זה.‬
‫צריך לצבוע כאן, יש פה חור שחור.‬ ‫-כן.‬
‫אולי נצטרך לפתוח את זה קצת...‬
‫אנחנו צריכים חלונות כאן.‬
‫בתהליך ההיזכרות, התחלתי לרשום הערות לפתע.‬
‫דמותה של קליאו מבוססת על ליבו, ליבוריה.‬
‫שאלתי אותה אינסוף שאלות כל יום,‬
‫במשך שבועות,‬
‫פשוט נברתי בזיכרונה.‬
‫ניהלתי רישום מדויק של סדר יומה.‬
‫לא רק הפעילויות שעשתה, גם הפרטים הקטנים.‬
‫כמו הדרך בה ישבה במיטה לאחר שהתעוררה.‬
‫מה הדבר הראשון שעשתה וראתה?‬
‫לאן היא הלכה אחרי שקמה? מה היא הייתה עושה?‬
‫כשהיא הכינה ארוחת בוקר,‬
‫מה הדבר הראשון שהכינה?‬
‫היא התמסרה לתיעוד ומצאה אותו מאוד מעניין.‬
‫בסרט "ואת אמא שלך גם",‬
‫האומנת של טנוץ' מגולמת על ידי ליבו.‬
‫אני ליהקתי אותה לתפקיד.‬
‫הלו? רק רגע, בבקשה.‬
‫זה בשבילך.‬
‫התעניינתי בסיפורה של האומנת,‬
‫משום שליבו ואני ניהלנו שיחות רבות.‬
‫שוחחנו על הילדות שלה בטפלממה, אואחאקה.‬
‫טנוץ' חשב שהוא מעולם לא היה בטפלממה,‬
‫עירה של לאודגריה ויקטוריה.‬
‫ליאו, האומנת שלו, שבגיל 13‬
‫עברה למקסיקו סיטי.‬
‫היא גדלה עם מגבלות רבות.‬
‫כילד, נדהמתי לשמוע אותה מתארת תחושות קור‬ ‫ורעב.‬
‫כילד למשפחה מהמעמד הבינוני,‬
‫אלה היו דברים מופשטים ורחוקים.‬
‫התחלנו בתהליך הליהוק.‬
‫- יאליצה אפאריסיו‬ ‫"קליאו", אוגוסט 2016 -‬
‫ראינו אלפים רבים של נשים,‬
‫לא ביקשתי לבחון שחקניות מקצועיות בלבד.‬
‫חיפשתי את האדם הנכון לתפקיד.‬
‫היינו מוגבלים במובן הזה,‬
‫משום שרצינו שחקנים ‬ ‫שדומים לדמויות האמיתיות.‬
‫הדמויות שהיו לנו תצלומים שלהן, או...‬
‫הדמויות בזיכרוני. השחקנים היו צריכים לגלם‬ ‫את המהות של אותן הדמויות.‬
‫בנוסף לזאת, הם היו צריכים לשחק היטב.‬
‫האגרטל הלבן נפל, גברת.‬
‫באמת?‬
‫הוא נפל כשניקיתי אותו.‬
‫הוא נשבר.‬
‫רציתי שאותם אנשים יתנהגו בטבעיות.‬
‫לא רציתי שמישהו יגלם אישה ילידית.‬
‫העדפתי לעבוד עם אישה ילידית,‬
‫ושתביא איתה דברים שלא חשבתי עליהם.‬
‫קשה להבין את המיסתורין של אדם אחר.‬
‫אז הוא נתן לי מכתב.‬
‫אבל המכתב הזה היה חלק ממכתבים רבים נוספים.‬ ‫כולם החליקו לו מהידיים ונפלו לרצפה.‬
‫זיהיתי את כתב היד העקום של מויסס.‬
‫לקחתי את המכתב ופתחתי אותו.‬
‫קיימתי ראיונות עם כמה מועמדות.‬
‫אחת מהן אמרה שהיא דוברת מיסטק, ולמעשה,‬ ‫שליטתה בשפה זו טובה יותר משליטתה בספרדית.‬
‫הייתה סצנה קטנה שרציתי לנסות בשפת המיסטק.‬
‫ואז מיד, הכול התחבר.‬
‫כשאנו מדברים על הפער בין מעמדות שונים‬ ‫וקבוצות אתניות במדינה שלנו,‬
‫הדבר בא לידי ביטוי ביתר שאת, כשקבוצה אתנית‬ ‫משתמשת בכמה ניבים ילידיים‬
‫ולא בשפה הספרדית.‬
‫וכן, מויסס כתב את כל המכתבים.‬
‫"אני כל הזמן חושב עלייך ומתגעגע אלייך",‬ ‫הוא כתב.‬
‫מסכן.‬ ‫-הוא? בכלל לא!‬
‫אהבתי את העובדה...‬
‫שהן יכלו לדבר שפה שבני המשפחה לא הבינו.‬
‫הן חלקו רגעים פרטיים,‬
‫כשדיברו ביניהן בשפת האם שלהן.‬
‫הוא כתב את אותו מכתב אהבה לכל הבנות.‬
‫לא יכול להיות!‬
‫הממזר הזה שלח את אותו מכתב לכל אחת!‬
‫מה? אני לא מאמינה!‬ ‫-זה נכון!‬
‫זה גבוה מדי, אני צריכה לשנות את זה.‬
‫הכל נמשך למעלה כשהיא התיישבה.‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫יש גם מאפיין סמלי בסרט.‬
‫הסרט נפתח בצילום הרצפה‬
‫ומסתיים על רקע השמיים. עדיין, אם מסתכלים ‬ ‫על הרצפה, השמיים משתקפים בה.‬
‫נתחיל לצלם מהחלק הזה, שיהיה יבש.‬
‫היא תשתמש בצינור ובדלי מים,‬
‫כדי לשטוף את החצר.‬
‫אביא דלי?‬ ‫-כן, רעיון טוב.‬
‫כמו וילון שנופל בצורה שווה על המסגרת.‬
‫ההשתקפות מתחילה להפוך ליותר...‬
‫להרבה יותר חיה ומציאותית...‬
‫בהשוואה לרצפה שמסמלת את המציאות.‬
‫מצד שני, אלו חלק מהזכרונות שלי במקסיקו.‬
‫משהו שעדיין נוכח עד היום,‬
‫המטוסים שטסים מעל.‬
‫הרעש הזה קשור באופן הדוק למקסיקו סיטי.‬
‫מקומות אחרים, הנרמזים על ידי חפץ שטס ממעל,‬
‫שאינו שייך לשמיים. זו רק חתיכת מתכת.‬
‫זה העניין.‬
‫תן לבועות הסבון ולמים הכהים להיכנס לפריים,‬
‫ואז חכה לגל הבא, של מים כהים יותר.‬
‫כששני סוגי קצף מתחברים, זה נראה נחמד.‬
‫אפשר לומר "נחמד".‬
‫ואז זה מתפוצץ.‬
‫השחקנים לא קיבלו את התסריט.‬
‫כשקליאו חוזרת...‬
‫הם לא ידעו מה עומד לקרות.‬
‫זה מה שנעשה עכשיו.‬
‫אז זהו. אני אסביר לכם שם.‬
‫אמרתי לכל שחקן‬
‫דברים שרק הוא ידע.‬
‫היינו מוכרחים לבחון סצנה באופן ראשוני‬
‫כדי שנוכל לקבוע את מיקום המצלמה.‬
‫לאחר מכן הגבלתי את החזרות,‬
‫כדי שלא לבזבז רגעים מוצלחים.‬
‫פשוט ערכנו חזרות בזמן הצילומים.‬
‫איך נעשה את זה הרבה פעמים מהצד הזה?‬
‫אתה יודע שבסרטים מצלמים משני הצדדים?‬
‫זה מה שאנחנו עושים, כבר צילמנו מהצד הזה,‬
‫ואנחנו מצלמים מהצד הזה.‬
‫אין טייק שדומה לשני, מכיוון שאחרי כל טייק,‬
‫אני אדבר עם הילד,‬
‫ואבקש שיפיל את המזלג, לדוגמה.‬
‫אז אגיד לילד אחר, "נמאס לך שהוא מגושם.‬
‫אם הוא יפיל מזלג, תעשה מזה עניין."‬
‫אני מתחיל, כי אני מספר בדיחה.‬
‫לאנשים שאינם שחקנים, המצב הזה קל יותר,‬
‫בהשוואה לשחקנים.‬
‫האופן שזה השפיע על מרינה, שחקנית מקצועית,‬
‫גרם לסצנה להפוך לכאוטית באופן מיידי.‬
‫הם היו אומרים את השורות שלהם,‬
‫אבל מפילים את המזלג‬
‫ואז עצרו הכול והתחילו לריב.‬
‫אבל בסופו של דבר, הם המשיכו באופן טבעי‬ ‫מהמקום בו עצרו.‬
‫היא אמרה שזה הדבר הכי קשה שעשתה.‬
‫היא הייתה צריכה להרפות,‬
‫למרות שהיא שחקנית מקצועית.‬
‫בינתיים, כל האחרים פשוט היו שם.‬
‫קשה למחוק את ההקשרים התרבותיים של ילדים‬
‫ולנסות להעביר את מה שהם אמורים לומר.‬
‫לא רציתי לכפות את עצמי...‬
‫על מי שהם.‬
‫רציתי שהם יתנו לי את אותו דבר מיסתורי,‬
‫שלא ניתן ליצור או לייצר:‬
‫המיסתורין באישיותו של אדם אחר.‬
‫אבא עוזב מחר.‬ ‫-מחר יום שישי בסרט?‬
‫מחר?...‬ ‫-יום שישי?‬
‫בדיוק, איך ידעת?‬
‫כי אמרנו, "הוא עוזב ביום שישי."‬
‫רגע, מה אמרתי? הוא לא עוזב מחר.‬
‫הוא לא עוזב מחר, הוא עוזב ביום שישי.‬
‫בדיוק, הוא הגיע מוקדם.‬ ‫-קליאו אמרה משהו.‬
‫כן, קליאו אמרה שהוא עוזב מחר.‬
‫זו הייתה אדלה.‬ ‫-כן, אדלה.‬
‫היא אמרה לקליאו שהוא עוזב מחר.‬
‫היא אמרה, אבל היא הפנתה את הגב וזה טוב.‬
‫אבל היא כבר אמרה את זה?‬
‫כן, אבל אוכל לתקן את זה אחר כך,‬
‫כי לא רואים את הפנים שלה.‬
‫תודה רבה.‬
‫עכשיו נהיה בשקט...‬ ‫-אקשן.‬
‫שמישהו יקרא לכלב!‬ ‫-אבא הגיע מוקדם!‬
‫קאט!‬
‫היינו צריכים לבחור אולם קולנוע,‬
‫מטרופוליטן או אלמדה.‬
‫אולם אלמדה עבר שיפוצים,‬
‫אז בחרנו במטרופוליטן. אלו היו האולמות‬ ‫שליבו הייתה הולכת אליהם בימי ראשון.‬
‫היא אמרה לי שתמיד הלכה לקולנוע בעיר הולדתה‬
‫בלי קשר לסרט שהוקרן בו.‬
‫היא נהנתה מכל הסרטים.‬
‫נשתמש בניילון.‬
‫בנוגע לניצבים, זה לא היה פשוט כמו לומר,‬ ‫"אנחנו צריכים 500."‬
‫היו לנו מספר ניצבים, ומתוכם,‬
‫החלטנו מי יסע במכוניות או יילך על המדרכה.‬
‫היינו צריכים להחליט כמה ניצבים יילכו במקום‬ ‫מסוים.‬
‫אז היינו צריכים לבצע ניתוח דמוגרפי.‬
‫לא רק בכמה גברים ונשים מדובר...‬
‫אלא גם מה החלוקה המעמדית.‬
‫ומכל מעמד חברתי,‬
‫כיצד יתחלקו הניצבים מבחינה אתנית.‬
‫חלק יהיו ילידים, חלק יהיו מסטיסים,‬
‫חלק יהיו מקסיקנים לבנים.‬
‫זה היה תהליך ארוך ומורכב,‬
‫אבל מרגע שסיימנו, הצגנו את הבחירות שלנו.‬ ‫השתמשנו בדפים ענקיים.‬
‫את הפנים השונות ארגנו בחלוקה דמוגרפית.‬
‫אז בחרתי אותם, לא את השחקנים באופן אישי,‬
‫בחרתי כל אחת מהתמונות.‬
‫לכל תמונה התאמנו לבוש,‬
‫סגנון שיער, או זקן,‬
‫ואפילו את האביזרים המשלימים שלהם.‬
‫עשינו זאת גם לגבי אלו שקשה היה לראות בכלל.‬
‫איך אתה מכריז על הסחורה שלך?‬
‫לא, זה לא טוב.‬
‫"קנו צעצוע הרבי!"‬
‫"קנו מכונית צעצוע מחיפושית האהבה!"‬
‫נשמע את קריאת הרחוב שלך.‬ ‫-מקצפת!‬
‫אקשן ברקע!‬ ‫-אקשן!‬
‫אפשר נמוך יותר.‬
‫בפעם הראשונה אי-פעם, ‬ ‫החלטתי להתעלם מהפניות.‬
‫הפניות לסרטים אחרים, לא הרשיתי לעצמי‬ ‫להשתמש בשום דבר מזה.‬
‫יוג'יניו אהב פריים מסוים, אבל ביטלתי אותו.‬
‫יוג'יניו?‬ ‫-אני כאן, חיפשתי אותך.‬
‫מה זה?‬ ‫-תביט בפריים מגובה נמוך.‬
‫הרגליים בצד ימין מסתירות את המים.‬
‫טוב, נראה.‬
‫רואה למה אני מתכוון?‬
‫זה היה יפהפה, אבל זה לא היה שלי.‬
‫זה הרגיש כמו רמיזה לסרט, לא רציתי את זה.‬
‫אז עיצבנו את השוט מחדש.‬
‫יוג'יניו אהב את השוט הקודם,‬
‫הסכמתי איתו שהוא טוב יותר, אבל השוט הזה‬ ‫היה אמיתי.‬
‫זה יילך לכאן.‬
‫מוכן?‬
‫תביא את האבן הגדולה.‬
‫תשעין אותה כאן.‬
‫העמדת הסצנה הייתה חשובה מאוד עבורי.‬
‫בהעמדת הסצנה,‬
‫לא רציתי שהתזמון יהיה מושלם.‬
‫רציתי לקבל מהשחקנים תזמון של החיים עצמם.‬
‫היא מביאה את הסוודר שלה.‬ ‫-זה בסדר.‬
‫מדובר באותו יום, באתם יותר מאוחר.‬
‫בפיקניק הזה, הבנים יירו ברובים.‬
‫התכוונתי למבוגרים.‬
‫הילדים הגדולים יותר יהיו פה וישחקו כדורגל.‬
‫עכשיו, הילדים הקטנים, כמוך וכמו רודריגו,‬
‫הם ירוצו מהיער, אז תקשיבו.‬
‫אתם כאן.‬
‫אתם כאן, ואתם תלכו ככה.‬
‫תודה.‬ ‫-בסדר.‬
‫הם הולכים עם הקבוצה הזאת.‬
‫שניכם, בואו איתי.‬
‫הנשים יישבו כאן. שלום לך!‬
‫שלום.‬ ‫-מה נשמע? תוכלי ללכת בנעליים האלה?‬
‫כן.‬ ‫-נהדר.‬
‫כל אחד מתעסק בשלו והמבוגרים כבר שיכורים.‬
‫כלומר...‬
‫אין סיבה להחביא את האמת מהנשים הצעירות.‬
‫אז צריך למצוא...‬
‫ננקה פה קצת אם תצטרכו ללכת.‬
‫תמצאו פעולה טובה.‬
‫כשמצלמים התרחשות ארוכה, לא מבצעים פרשנות‬
‫ואז חוזרים עליה...‬
‫באותה צורה ובאופן מדויק בטייק נוסף,‬
‫כדי לשמור על עקביות וכדי לצלם חומר כגיבוי.‬
‫בדרך הזו, אתה מקובע בפרשנות הראשונה.‬
‫אנחנו שינינו כל הזמן וגילינו דברים חדשים.‬
‫רגע, הבנתי. את תחצי כאן בהליכה.‬
‫כשתקומי לירות, תקומי מהצד הזה של הכיסא.‬
‫טוב.‬ ‫-טוב?‬
‫את תצטרכי לבוא עד לכאן.‬
‫כאן את צועקת על קליאו שתשמור על הילדים.‬
‫השתמשת בביטוי... שלא היה נפוץ באותה תקופה.‬
‫"שים עין, פפה."‬ ‫-"שים עין", נכון.‬
‫מוכנים? ננסה שוב.‬
‫אז מה? נשים לא יורות?‬ ‫-לא.‬
‫לעתים קרובות היו לנו טייקים טובים מאוד.‬
‫כמעט מושלם! רק תלך מעט יותר לאט,‬
‫אבל זה היה נהדר.‬
‫ובכל זאת צילמנו עוד 62 טייקים‬
‫של אותה התרחשות בת שש דקות.‬
‫קרלוס, תחצה יותר מהר, תגיע למקום קודם.‬
‫כל האחרים היו נהדרים.‬
‫אדוארדו, אל תהיה קפוא.‬
‫מצטער.‬ ‫-לך משם.‬
‫אניה, נסי להגיע ללולה יותר מהר.‬
‫אלחנדרו, תגיע למקום שלך לאט יותר.‬
‫אתה פשוט מחכה.‬
‫כן, סליחה!‬
‫קדימה.‬
‫רצינו לתפוס רגע אמיתי.‬
‫הייתה עוגה בסרט "לודוויג" של ויסקונטי,‬
‫והוא דרש שישתמשו במתכון המקורי.‬
‫הוא היה יכול להשתמש בעוגה מזויפת ומקושטת.‬
‫אבל הוא התעקש על המתכון המקורי.‬
‫זה משהו שהקהל לא מבחין בו בכלל.‬
‫גם אני חשבתי שזה מופרז,‬
‫סוג של גחמה עקשנית.‬
‫אבל מצאתי שאם מדייקים בפרטים,‬
‫זה יכול להיות משחרר.‬
‫אתה מפרק הכול לגורמים‬
‫כדי לנסות ולתפוס את הבלתי נראה.‬
‫משהו מוחשי.‬
‫היה רגע שמגלם בתוכו את המציאות הזו.‬
‫התעקשתי לצלם ברחוב בו גדלתי.‬
‫יוג'יניו עיצב את הרחוב באופן תקופתי,‬
‫משום שכמה דברים השתנו בעיר.‬
‫למה ברחוב ההוא? כי שם נמצא היסוד לכול.‬
‫הזמן עבר, אבל לא המקום.‬
‫אי אפשר לחזור בזמן.‬
‫אנו תופסים חלל בצורה טובה יותר מאשר זמן.‬
‫הזמן נמוג מיד.‬
‫אפשר להסתכל לאחור ולומר שהייתי עקשן,‬
‫אפשר היה לצלם ברחוב אחר. חוץ מזה, מי יידע?‬
‫אבל היה משהו יסודי שהפך את זה לחשוב מאוד.‬
‫הצוות הבחין במשבר שלי.‬
‫לדעתי הסרט הזה גרם...‬
‫למשבר פנימי רציני אצלי.‬
‫הוא נגע בעצבים חשופים, שלא ידעתי שהיו שם.‬
‫אני מצלם סצנה‬
‫ואני במצב רוח רע.‬
‫מצב רוח כל כך רע, עד שפשוט יצאתי לטייל.‬
‫כשהלכתי, שאלתי את עצמי,‬
‫"למה אתה כל כך כועס?‬
‫יש לך אפשרות ליצור מחדש את רחוב ילדותך...‬
‫באופן מדוקדק.‬
‫עם אותן מכוניות שחנו שם אז.‬
‫עם ניצבים שנראו בדיוק כמו השכנים שלך אז.‬
‫יש לי ארגז חול שאוכל לשחק בו.‬
‫יש לי הזדמנות נפלאה."‬
‫חוץ מזה, אני קבעתי את לוחות הזמנים‬
‫ושלטתי בצילומים לחלוטין, ללא שום לחץ,‬
‫חוץ מהלחץ שגרמתי לעצמי.‬
‫הייתי מוכרח להירגע. אמרתי לעצמי,‬
‫"הצוות עובד נהדר, הם לא מפשלים.‬
‫אין לך סיבה לכעוס."‬
‫חזרתי וצילמתי את הסצנה‬
‫והצילומים לא היו מוצלחים במיוחד.‬
‫אמרתי לשחקן, "אתה מרגיש חנוק לחלוטין.‬
‫הרגשת ככה פעם?"‬
‫הוא ענה שכן.‬
‫"כן, אבל חנוק רגשית?"‬
‫הוא סיפר לי סיפור אישי.‬
‫ואמרתי, "טוב, תשתמש בזה."‬
‫אמרתי לו, "כשתיכנס למכונית,‬
‫תרגיש חנוק פחות.‬
‫אתה נוסע ונושם לרווחה לראשונה מזה שנים."‬
‫הסצנה יצאה נהדר והבנתי,‬
‫כרגע צילמתי את הסצנה בה אבי נטש את משפחתי.‬
‫לראשונה, לא שפטתי את האירוע הזה מבחוץ,‬
‫אלא ניסיתי להבין מה חש אותו גבר.‬
‫אני לא מצדיק את מה שעשה ואת הדרך שעשה זאת.‬
‫במקום זאת, הבנתי מה הוא הרגיש.‬
‫זה משהו שלא ראיתי בעבר.‬
‫בגיל 55, פתאום...‬
‫מעולם לא מצאתי את נקודת המבט הזו בסצנה.‬
‫כבמאי, כשעושים סרט,‬
‫אי אפשר לשפוט את הדמויות.‬
‫צריך פשוט להבין את המניעים והקשרים שלהם.‬
‫ביימתי דמות ששפטתי בעבר.‬
‫המצב הרוח הרע שלי לא נגרם ממה שקרה בסט,‬
‫זו הייתה הדינמיקה שיצרתי, שהשפיעה עליי.‬
‫בנקודה מסוימת, הבנתי כמה זה מטורף,‬
‫שהייתי בבית ילדותי, עם משפחה זהה לשלי,‬
‫הם התלבשו והתנהגו בדיוק כמוהם.‬
‫זה היה קצת מוזר בשבילי, בלשון המעטה.‬
‫הפעם זה באמת בפנים.‬
‫אפשר להרגיש את ההבדל.‬
‫לזה אני קורא גשם.‬
‫קאט!‬ ‫-תעצרו את המים.‬
‫הסרט החל לגדול ברגע שהוא התחיל.‬
‫אני מעז לומר שהוא שילש את גודלו.‬
‫הוא גדל מבחינת קנה המידה, השאפתנות, הכול.‬
‫בסיפור שזכרתי, הכול היה קטן יותר. בנוסף,‬
‫הייתי בטוח שלא אמצא את המקומות האלה.‬
‫אבל אז נחבטנו במציאות. ‬
‫הלוגיסטיקה הייתה מטורפת‬
‫והיה עלינו לשנות מהיסוד מקומות מסוימים.‬
‫כדי לצלם סצנה בה אישה הולכת בעיר,‬
‫כל המכוניות והולכי הרגל היו צריכים להתאים ‬ ‫לתקופה.‬
‫היה צריך ליצור הכול מחדש.‬
‫יצרנו מחדש לחלוטין את פינת הרחובות ‬ ‫"באחה קליפורניה" ו"אינסורחנטס".‬
‫- שדרת אינסורחנטס -‬
‫שם צילמנו את הסצנה בה היא חוצה את השדרה.‬
‫שדרת אינסורחנטס השתנתה מאוד,‬
‫לא יכולנו לצלם שם.‬
‫לכן הפכתי כפייתי בדרישה לשחזרה במדויק.‬
‫עם אותו סלון כלות,‬
‫אותן חנויות בגדים ומסעדות.‬
‫שחזור זהה, כדי שלא נצטרך לדאוג.‬
‫אז יכולנו לתת לזמן לעבור ברגע הקולנועי.‬
‫הייתי היחיד שידע מה הסיפור ומרכיביו.‬
‫כלומר, רק אני הכרתי את הזכרונות שלי.‬
‫צריך להאריך את זה... לצד הזה.‬
‫תמיד הייתי מעורב בצילום הסרטים שלי.‬
‫כמו לפני השקיעה, האור היה רך מאוד.‬
‫פירוש הדבר שהייתי מעורב זמן רב יותר בנושא.‬
‫זה אילץ אותי לשבת ליד המצלמה‬
‫ולהביט בשוט,‬
‫מה שהעיר בי זכרונות שהוסיפו פרטים חדשים‬ ‫לסצנה שעמדנו לצלם.‬
‫הייתי צריך להיות מעורב מאוד בנושא הצילום.‬
‫נעשה את זה רך יותר.‬
‫בנוסף, ידעתי איפה המצלמה צריכה להיות,‬
‫ואת התאורה והאווירה שרציתי.‬
‫בכל הסרטים שלי, תמיד צילמתי טייקים ארוכים.‬
‫בסרט הזה, ניסיתי להקפיד עוד יותר בנושא.‬
‫מהר, אין לנו פילטר להפחתת אור, זה מפחיד.‬
‫מוכן.‬ ‫-מהר.‬
‫כשמצלמים טייק ארוך בזוית רחבה,‬
‫לא מעדיפים את הדמות‬
‫או את הסביבה.‬
‫לסביבה ולדמות יש את אותה חשיבות.‬
‫למעשה, אולי הסביבה חשובה יותר.‬
‫הדמות בסך הכל נעה בסביבה.‬
‫מאז "ואת אמא שלך גם",‬
‫התעניינתי בקשר בין נשוא הצילום לסביבה.‬
‫בצילום תקריב, מדגישים את הנושא,‬
‫השחקנים, הדמויות.‬
‫אני אוהב צילומי תקריב,‬
‫אבל לא אקבל שימוש בהם‬
‫כדי להקל על מלאכת הסיפור.‬
‫בטלוויזיה וברוב הסרטים המסחריים,‬
‫כשדמות מדברת, היא זוכה לתקריב.‬
‫ואז עוברים לתקריב נוסף לתגובת השחקן האחר.‬
‫אפשר לראות את הסרטים האלה בעיניים עצומות.‬
‫אין בהם שפה.‬
‫מהרגע הראשון שהחלטתי לעשות את הסרט הזה,‬
‫ידעתי שאצלם בשחור-לבן.‬
‫זו הדרך היחידה שנראתה לי הגיונית,‬
‫לא דמיינתי את הסרט בצבע.‬
‫פשוט לא יכולתי.‬
‫זו הייתה החלטה בסיסית כדי להעביר משמעות.‬
‫אבל כל השפה צריכה להיות אחרת.‬
‫תחילה דמיינתי את הסרט בפורמט הקרנה מרובע.‬
‫דיברנו על זה עם לובצקי בשלב מסוים,‬
‫שאמר לי שכדאי שאשקול פורמט אחר.‬
‫הוא אמר לי לחשוב על פורמט הקרנה רחב.‬
‫הייתי ספקן מאוד, עד שביצענו כמה בדיקות.‬
‫זה סרט בשחור-לבן שמתרחש בשנת 1970.‬
‫אבל איכות התמונה הזו לא הייתה קיימת אז.‬
‫לא בגלל הפורמט, אלא בגלל שצילום דיגיטלי‬ ‫אינו מעביר מראה מגורען.‬
‫במקום להחביא את הפורמט הדיגיטלי,‬
‫התמסרתי לו לחלוטין.‬
‫זה יהיה סרט שיצולם ב-65 מ"מ, בשחור-לבן‬ ‫וברזולוציית 4K.‬
‫התמונה המתקבלת היא טהורה לחלוטין,‬
‫ללא רמז לגרעון.‬
‫זו שפה אחרת.‬
‫לא רציתי צילום נוסטלגי בשחור-לבן.‬
‫לא רציתי שהסרט ייראה כמו סרט משנות ה-50'‬ ‫או ה-60'.‬
‫רצייתי שהסרט ייראה כמו סרט מ-2018,‬
‫אבל בשחור-לבן.‬
‫ברגע שהחלטתי על הפורמט, זה השפיע על הכול.‬
‫אז החלטתי שסגנון הצילום ידגיש את הפורמט.‬
‫הבחירה לעשות תנועות מצלמה ארוכות לצד,‬
‫התאימה בצורה אורגנית לפורמט.‬
‫אבל ידעתי שהסרט מוכרח להישאר אובייקטיבי,‬
‫ואין דבר אובייקטיבי יותר מאשר צילום מרחוק.‬
‫היו כמה תנועות שלא יכולנו להשתמש בהן.‬
‫צילום דולי, לדוגמה, הוא סובייקטיבי מדי.‬
‫רציתי לשמור מרחק ולהישאר אובייקטיבי,‬
‫ולתת לרגעים להצטבר ולהעביר רגש.‬
‫זה יוביל להזדהות כתוצר לוואי.‬
‫לא רצינו לעקוב באופן סובייקטיבי‬
‫אחרי דמות אחת.‬
‫אפילו לא אחרי קליאו.‬
‫קליאו היא רק דמות אחת ביקום הגדול הזה.‬
‫הסיפור הוא על היקום הזה.‬
‫הדמויות רק נעות בתוכו.‬
‫הסרט הזה אכן עוסק בפצעים אישיים ופנימיים,‬
‫אבל גם בצלקות חברתיות.‬
‫בהיסטוריה המודרנית,‬
‫שני פצעים בולטים בחברה המקסיקנית.‬
‫אחד מהם הוא השני באוקטובר, 1968.‬
‫יהיה מגוחך לומר שזו הייתה הדרישה לדמוקרטיה‬ ‫הראשונה מסוגה...‬
‫אם נתחשב במספר האיגודים שנאבקו במשך שנים.‬
‫אבל זו הייתה הפעם הראשונה שהמעמד הבינוני‬ ‫גילה אהדה למאבק הזה.‬
‫וכפי שאנו יודעים, ההפגנות דוכאו.‬
‫אני זוכר במעומעם את 1968,‬
‫אבל הייתי קטן מדי.‬
‫אני זוכר שאמי לקחה אותי ל"מצעד השתיקה".‬
‫אני זוכר כמה מראות וקולות צעדה.‬
‫הפצע השני הוא העשירי ביוני, 1971.‬
‫אנו קוראים לזה "הלקונזו". אני זוכר בבירור‬ ‫שהבטתי בתמונות בעיתונים.‬
‫האירוע הזה השפיע עליי באופן עצום.‬
‫כנראה שאז פיתחתי מודעות חברתית.‬
‫- למה לדכא את התשוקה לדמוקרטיה -‬
‫בעשירי ביוני, 1971,‬
‫נעשה ניסיון ראשון לתבוע מחדש את הדמוקרטיה‬
‫אבל המפגינים דוכאו.‬
‫- דיאלוג ציבורי -‬
‫אלו היו הפגנות סטודנטים‬
‫והעיתונות השמיצה אותן.‬
‫- אנו נלחמים על זכויות המקסיקנים -‬
‫אוניברסיטת נואבו לאון!‬ ‫-נוכחים!‬
‫קאט! כל הכבוד.‬
‫הפכתי מודע לנושא בבית הספר היסודי.‬
‫כלומר, גם אני למדתי. חשבתי שאני תחת סכנה.‬
‫דמיונות ילדות.‬
‫אנו צועקים את הקריאה האחרונה,‬
‫"מקסיקו! חופש!"‬
‫נחזור על הקריאה הזו שלוש או ארבע פעמים.‬
‫אז יתחילו המכות.‬
‫זה פוצץ את הבועה הנוחה והבורגנית בה חייתי.‬
‫חיוני שנשחזר את קולות האימה והצרחות.‬
‫בסדר, חבר'ה?‬
‫היה חיוני בעיניי לצלם את סצנת העשירי ביוני‬
‫בדרך מקסיקו-טקובה.‬
‫זה לא רק אותו רחוב ואותו בניין...‬
‫- מכון הרפר -‬
‫...מחנות הרהיטים.‬
‫בכמה תצלומים ניתן לראות תוהו ובוהו ברחובות‬
‫והחנות נמצאת ברקע.‬
‫כאן, עוברים ושבים מבוהלים צפו בהתפתחויות.‬
‫- חנות רהיטים רודריגז -‬
‫אפילו כילד,‬
‫הנוכחים בחנות הרהיטים סקרנו אותי מאוד.‬
‫האנשים שצפו באירועים ברחוב.‬
‫- הריהוט הטוב ביותר -‬
‫אני רוצה שהמקום ייראה נטוש מעט,‬
‫כדי שנוכל לראות רגעים משמעותיים,‬
‫חלק מהמפגינים על הקרקע, חלקם מותקפים.‬
‫מיליציית "הלקונס" לא השתייכה למעמד הגבוה.‬
‫ההלקונס גויסו מקרב מחלקת התברואה העירונית.‬
‫במובן מסוים, אנשי הלקונס רבים נוצלו בעצמם.‬
‫- לואיס אצ'ווריה ‬ ‫לגדולת מקסיקו -‬
‫המערכת השתמשה בהם ככלים לדיכוי.‬
‫הסרט הזה אינו רק פסיפס של זכרונות אישיים.‬
‫רציתי לחקור את ההקשר של מקסיקו בה גדלתי,‬
‫ואת הקשר הסוטה שרואים במקסיקו,‬
‫כמו גם בכל העולם, בין מעמד וגזע.‬
‫אקשן!‬
‫כולם להתכונן לצילום.‬
‫שמישהו יאמר להם להמשיך לרוץ.‬
‫אקשן!‬
‫לחזור...‬
‫בואו נחזיר את כולם.‬
‫האנשים שדרשו דמוקרטיה, הפכו למתוסכלים.‬
‫כתוצאה מכך, החלה "המלחמה המלוכלכת".‬
‫זו הייתה מלחמה בין המדינה לקבוצות שונות,‬
‫בחלקים שונים במדינה, שנמשכה כמה עשורים.‬
‫למעשה, הבחירות האחרונות במקסיקו‬
‫הן תוצאה של אותם אירועים היסטוריים.‬
‫קום, כלב!‬
‫קאט!‬
‫מקסיקו תוססת מבעבר, בייחוד הדורות הצעירים.‬
‫מקסיקו של הדור שלי, הייתה סגורה מאוד. ‬ ‫העולם החיצון לא היה קיים במקסיקו ההיא...‬
‫- הצטרפו לעם! -‬
‫- למה לדכא את התשוקה לדמוקרטיה -‬
‫אפילו חלקים במקסיקו עצמה היו כלא קיימים.‬ ‫זו הייתה מקסיקו חנוקה, בה המידע היה מפוקח.‬
‫- הוועדה המרכזית -‬
‫- תמכו במאבק המורים -‬
‫הדורות הצעירים יצירתיים יותר.‬
‫הדורות הצעירים מודעים יותר,‬
‫והם משמיעים את קולם כנגד עוולות העולם‬ ‫והעוולות במקסיקו.‬
‫מקסיקו תוססת יותר מבחינת תנועות חברתיות.‬
‫הסצנות ב"סנטרו מדיקו" צולמו במבנה המקורי.‬
‫התמזל מזלן של מחלקות אתרי הצילום והעיצוב‬
‫והן מצאו את הבניין היחיד ששרד,‬
‫הוא שימש כמחסן‬
‫ונועד להריסה.‬
‫זה מה שעלינו לעשות, לאט.‬
‫השוט האחרון.‬
‫אולי כאן אוכל לצלם את ארון הזכוכית.‬
‫חוץ מזה, רצינו להשתמש בריהוט המקורי.‬
‫יוג'יניו לקח חפצים משאר הקומות בבניין‬
‫ושילב הכול לכדי אתר צילום שמיש.‬
‫אתם יודעים, כיורים במצב טוב,‬
‫כיסאות משרדיים במצב טוב.‬
‫יאליצה לא ידעה שהבת שלה תיוולד בלידה שקטה.‬
‫פציינטית עם מצוקה עוברית.‬
‫החלו בגירוי אגרסיבי. סטטוסקופ.‬
‫אין פעימות לב.‬ ‫-אין דופק, היא בדום לב.‬
‫נתחיל בהחייאה.‬
‫ערכנו חזרות על הסצנה עם הרופאים והאחיות.‬
‫כל מי שגילם רופאים ואחיות‬
‫הם רופאים ואחיות אמיתיים. זו העבודה שלהם.‬
‫רופא הילדים אמיתי וגם הגניקולוגית.‬
‫האחיות עובדות בתחום ההתמחות שלהן.‬
‫אז ערכנו חזרות כדי להיות מדויקים.‬
‫טוב, ננסה בפעם האחרונה.‬
‫נראה איך הכל מתפקד בצורה יעילה.‬
‫נוכל למקם את התינוקת?‬
‫אולי קצת יותר לאחור. אחורה, ככה.‬
‫המרחק הזה הגיוני?‬ ‫-כן, מכיוון שככה אצטרך להתקרב יותר.‬
‫וזה יותר נחמד.‬
‫אז אני מספר לה מה קרה.‬
‫אשאל אם היא רוצה לפגוש אותה ואתן לה אותה.‬
‫נעשה עוד חזרה אחת, בבקשה.‬
‫אני לא גניקולוג.‬
‫וידאתי שאנשי המקצוע יקבלו את שנזקקו לו.‬
‫כדי לארגן את הסצנה, שוחחנו על הצרכים שלהם.‬
‫אבל ראשית, רציתי לראות את התגובות שלהם,‬
‫לראות מה הם יעשו במצב חירום כזה.‬
‫אקשן!‬
‫בספירת שלוש. אחת, שתיים, שלוש!‬
‫חבל הטבור נחתך.‬ ‫-דוקטור, דום לב.‬
‫הבנתי.‬
‫תמשיכי לנשום, קליאו.‬
‫את חשה חוסר נוחות?‬ ‫-לא.‬
‫עדיין אין תגובה.‬
‫הנה רעיון.‬
‫היא יכולה להתחיל לעטוף את התינוקת.‬
‫כשאתה ניגש לכאן לכיוון האם ואומר,‬
‫"אני מצטער מאוד, התינוקת שלך נולדה מתה.‬
‫"עשינו כמיטב יכולתנו. תרצי לראות אותה?"‬
‫היא תוכל להביא את התינוקת. ככה נחסוך זמן.‬
‫היא תביא את התינוקת הנה.‬
‫מה תעשה ברגע כזה?‬
‫אשאר עם האמא.‬ ‫-הבנתי.‬
‫זו השאלה שלי...‬
‫אם תספרי לה שהתינוקת שלה נולדה מתה,‬
‫האם תסירי את מסיכת המנתחים?‬ ‫-הרופא יעשה את זה.‬
‫כך תעשה, נכון? אז כשתיגש הנה,‬
‫תסיר את המסיכה ותספר לה.‬
‫אני אומר,‬
‫"אני מצטער מאוד, התינוקת שלך נולדה מתה.‬ ‫עשינו כמיטב יכולתנו, אבל היא לא הגיבה."‬
‫אז היא תביא את התינוקת.‬ ‫-אביא אותה לו ואז לה.‬
‫בסדר, לדעתי, הבנו את סדר הפעולות.‬
‫חשוב שנדע מה הם מתכוונים לעשות.‬
‫ברגע שהבנו שיש להם את מה שהם צריכים,‬
‫והיינו מוכנים מבחינה טכנית לצילום,‬
‫הכנסנו את יאליצה לסט.‬
‫יאליצה, תשכבי בבקשה במקום שלך.‬
‫לדעתי זה עזר, גאלו.‬
‫נסה לא לחתוך אותם.‬
‫כאן?‬ ‫-קצת יותר גבוה, בבקשה.‬
‫היא חשדה...‬
‫שיש לנו תינוקת חיה מתחת לאלונקה.‬
‫אז היא שיחקה בסצנה בהתבסס על הציפיה הזו.‬ ‫-אקשן!‬
‫הכל מוכן.‬ ‫-טוב, אחת, שתיים, שלוש.‬
‫רופא ילדים לחדר הניתוח!‬
‫תורידי את המותן, בבקשה.‬
‫אז כשהכל התחיל להתרחש,‬
‫הסבל שלה היה אמיתי.‬
‫נסי להישאר רגועה, את נהדרת.‬
‫חתוך את חבל הטבור.‬ ‫-מלחציים.‬
‫חתוך את חבל הטבור.‬ ‫-נחתך.‬
‫לא מצאנו דופק.‬ ‫-נתחיל בהחייאה.‬
‫דיברתי עם ליזבת' ששיחקה את הגניקולוגית.‬
‫היא אמרה, "זה מוזר, כי התחלנו בסצנה‬
‫ושכחנו שאנחנו בסרט.‬
‫זיכרון השריר המקצועי שלנו כנראה כה חזק,‬
‫שהפעולות שלנו הפכו כמעט לאוטומטיות.‬
‫אבל כשהגיע הרגע לספר לאמא את החדשות,‬
‫התחלנו לבכות.‬
‫זה רגע חזק והגבנו בטבעיות."‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫מקשיב לדופק.‬ ‫-אפשר לתפור, בבקשה?‬
‫עדיין אין תגובה.‬
‫נפסיק את ההחייאה.‬
‫דוקטור, מה שם הפציינטית?‬
‫שמה קליאו, דוקטור.‬
‫קליאו, אני מצטער מאוד.‬
‫התינוקת שלך נולדה מתה.‬
‫עשינו כמיטב יכולתנו, אבל היא לא הגיבה.‬
‫תרצי לראות אותה?‬
‫הנה התינוקת שלך. זאת בת.‬
‫תיפרדי ממנה.‬
‫אני צריך לקחת אותה. תיפרדי ממנה.‬
‫מצטער, עליי להכין אותה.‬
‫טוב, אקח אותה עכשיו.‬
‫כסי אותה, בבקשה.‬ ‫-כן, דוקטור.‬
‫דוקטור, הנה התיק.‬ ‫-תודה.‬
‫אפשר עוד זוג כפפות, בבקשה?‬
‫קליאו, אנו מאוד מצטערים.‬
‫את תדממי מעט.‬
‫קליאו, נשמי עמוק. נסי להירגע.‬
‫לא ידעתי...‬
‫איזו סצנה! כולכם, איזו סצנה!‬
‫אין לי מילים.‬
‫אין מילים.‬
‫את בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫חשבתי שתקבלי תינוקת אמיתית.‬
‫כן, זה היה בלתי צפוי.‬
‫לא סיפרתי לך,‬
‫כדי שלא לחסום... את מה שיבוא באופן טבעי.‬
‫טוב, תודה. נתכונן. קדימה.‬
‫בכנות,‬
‫אני מעדיף לצלם את הסצנות כמו שצריך...‬
‫כשהשמש נמוכה יותר?‬ ‫-כן! זה יותר טוב!‬
‫כן, בשתיים בצוהריים!‬ ‫-אבל אל תבזבזו רגשות.‬
‫עשיתם דברים מדהימים אתמול,‬
‫כי הכול היה טרי, בפעם הראשונה.‬
‫כדאי שנעשה חזרות.‬ ‫-מה דעתך?‬
‫בסדר.‬
‫נוכל לצלם את הסצנה בשתיים בצוהריים?‬
‫זה יהיה אותו דבר אם נעשה חזרות בבגדי ים?‬
‫זה אותו דבר.‬
‫אני שואב הנאה גדולה מסגנון אחר של קולנוע,‬
‫לא רק מסרטים בסגנון של "רומא".‬
‫אני באמת נהנה גם מסרטים שמספרים סיפור‬ ‫בשיטות מקובלות.‬
‫ואני נהנה מהעבודה הדרושה בסוג כזה של סרט.‬
‫יש כמה דברים ב"רומא"‬
‫שעשויים להתאים להוליווד.‬
‫למרות שהתפיסה של "קולנוע הוליוודי"...‬
‫אני לא מסכים לה.‬
‫קולנוע הוא קולנוע.‬
‫יש סרטים טובים ורעים,‬
‫סרטים קונבנציונלים וקלאסיים.‬
‫בהוליווד יש הכול.‬
‫שתי צורות הקולנוע האלה מרתקות.‬
‫למקומות!‬
‫קצת יותר קרוב.‬
‫בדרך כלל, תמיד אפשר להסתמך על עלילת הסרט.‬
‫דרך היצירה כאן נחשבת לסוגה עילית יותר,‬ ‫מהבחינה ש...‬
‫הסיכון גדול יותר.‬
‫אין לנו את רשת הביטחון הרגילה.‬
‫כשהעלילה מינימלית, אתה נותר עם כל היתר,‬
‫וזה הדבר שמעניין אותי בסרטים: מיסתורין.‬
‫כשאני נתקל במיסתורין הזה בקולנוע,‬
‫איני יודע כיצד הוא נעשה.‬
‫אני מבין את הצד הטכני,‬
‫אבל לא מבין כיצד בוצעה היצירה.‬
‫התהליך מאחורי "רומא" הוא הדבר העיקרי.‬
‫מצד שני, מדובר בסיכון עצום,‬
‫אבל הסיפוק שבא בעקבותיו, שווה הכול.‬
‫קורים דברים שמעולם לא תכננת.‬
‫כל החלקים מתחברים, לא רק בסצנה,‬
‫אלא גם בטייק אחד.‬
‫היייתי מרחיק לכת‬
‫ואומר ש"רומא" הוא סרטי הראשון.‬
‫זה הסרט הראשון שעשיתי‬
‫שבאמת מבטא את הקולנוע שאני רוצה לעשות.‬
‫יש משהו שנקרא "אור אחורי".‬
‫אתה יודע מה זה? האור שמגיע מאחור.‬
‫זה הדבר הכי טוב בקולנוע ובצילום.‬
‫תראה בעצמך, תסתכל עליו.‬
‫תוכל לעמוד?‬
‫רואה איך יש לו...‬
‫תסתכל על הפנים שלו.‬
‫אם תמקם אותו מול השמש, הוא ייראה ככה.‬
‫רואה? אבל מהמקום הזה, הוא רגוע, נינוח.‬
‫ויש מעגל קטן של אור סביבו.‬
‫רואה כמה נחמד הוא נראה? תראה אותו מצד זה.‬
‫הוא תמיד ייראה יפה, אבל זה אפילו יותר טוב.‬
‫תסתובב לכאן.‬
‫רואה? הכול נעשה שטוח.‬
‫מעגל של אור. זה מה שמגניב בזה.‬
‫זה נותן לו נפח, נכון?‬ ‫-בדיוק!‬
‫זהו. אור אחורי נותן לך נפח.‬
‫אתה מסתובב ומביט בזה. הכול נעשה שטוח.‬
‫לנוכחות הפיזית שלו יש יותר נפח‬
‫וזה ניכר ברקע.‬
‫הבנת?‬ ‫-כן.‬
‫זה מה שעושים בצילומי פנים.‬
‫נסה תמיד להשתמש באור אחורי בצילומי פנים.‬
‫כדי לקבל יותר נפח.‬ ‫-כן, יותר נפח.‬
‫ותוכל להוסיף עוד תאורה מהצדדים.‬
‫תראה. תסתכל על הפנים שלו.‬
‫עכשיו נוסף אור מהצד.‬
‫אלה טכניקות חזותיות בצילום.‬
‫עכשיו נדבר על בימוי. עליך לדעת איך לביים‬ ‫את השחקנים שלך,‬
‫איך תספר את הסיפור שלך‬
‫ובאילו שוטים תשתמש.‬