Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Felvétel!
Gyorsan! Mozgás!
Mozgás!
Terjed a tűz, siessetek!
Most, Poncho!
Szerintem a gyerekkor döntő hatással van az életünkre.
Fiatal korom óta szoros a kapcsolatom a mozival.
A mozi azonban a magány érzéséhez is köthető,
vagyis a mozi és a magány kéz a kézben jár.
A film folyamatosan alakult az évek során,
többféle szempontból.
Őszintén szólva nem tudom, mikor született meg a film,
és meddig volt csak egy fogaskerék az emlékezés folyamatában.
Kezdetben nem volt forgatókönyv, és nem is akartam írni.
Csak az érzékszervekkel megfogható részét akartam újrateremteni.
Több száz jegyzetem volt az emlékeimről.
A jegyzetek nem csak anekdotákat és eseményeket tartalmaztak,
hanem apró részleteket is.
Sokat kutatok a filmjeimhez.
Az ember gyermeké-hez elmélyedtem
számos olyan gondolkodó munkáiban,
akik előre látták a 21. század bizonyos trendjeit.
A Gravitáció forgatása előtt
a súlytalanságban való mozgást tanulmányoztam.
Ez a film viszont az emlékezésről szól.
A művészeti részleggel, Eugenióval és Barbarával,
sosem egy kérdéslista mentén haladtunk.
Sokkal több köze volt az absztrakciókhoz.
A saját emlékeiket használták fel,
így értelmezték azt, amit kértem.
Sokkal nyitottabb, kiterjedtebb párbeszédet kezdtünk ahhoz képest,
ami le volt írva.
Ezek a megjegyzéseim.
Sehol sem találtuk olyan csempéket, amilyenekre szükség lett volna.
Nehéz volt megtalálni a tökéleteset csak a leírásom alapján.
Az ember talál egy helyszínt, amelyik nem igazán lenne jó,
de a fürdőszoba pontosan olyan csempével van kirakva.
Rátaláltunk a csempékre, és amikor megláttam őket,
elöntöttek az emlékek, amelyek más részleteket is előhoztak.
A lényeg egyre inkább...
Újabb és újabb ajtókat megnyitni.
Számomra erről szól a film.
Az emlékeim minél több részletet feltárni,
és rögzíteni őket.
A ház felidézéséhez megfelelő bútorok kellettek.
A családom bútorai azóta elkerültek Colimába, Tijuanába
és néhány Veracruzba.
Össze kellett gyűjtenünk őket,
a családtagoktól kértük kölcsön mindet.
Azt hiszem, a bútorok 70–80%-a eredeti.
Pontos reprodukció készült azokról, amiket nem kaptunk meg,
erről Eugenio gondoskodott.
Az emlékeim alapján voltak ötleteim a jelmezekhez,
de fontos volt összevetni őket korabeli fotókkal, és megnézni,
mennyire hasonlítanak az emlékeimben élő ruhák az akkoriakra.
Mivel forgatókönyv nélkül hatoltunk az emlékeim mélyére,
és a narratívát is csak nagy vonalakban dolgoztuk ki,
a film csak akkor lehetett sikeres,
ha jól ragadjuk meg az érzéseket.
Ugyanaz a zűrzavar, de mindenhol.
Még valami, a hűtőszekrény.
Tele kell lennie zacskókkal, csomagokkal stb.
Lehetetlen bármit megtalálni benne.
- Alumíniumfólia és... - Igen.
- Tupperware és ilyesmi? - Akkor volt már?
- Igen. - Jó, akkor egy csomó.
Fontos volt, hogy a jelenetek összerakásánál
élénken idéződjön fel a korszak és ez a tér,
még az emlékeimben élő illatok is.
- Olyan, mint egy pianínó, de tetszik. - Vaskos a jelenléte.
Pontosan.
Ez nagyon jó.
- Középen van? - A kocka közepén.
A korábbi forgatókönyveim nagyon narratívak.
Carlos testvéremmel "narratív vízvezetéknek" hívjuk.
Megvan a történet szerkezete, az információ áramlása,
a drámai súly megoszlása a karakterek között.
Itt más a helyzet. Először a kulcsjelenetekről döntöttünk,
és ezek köré építettük a történetet.
Szerintem gyönyörű.
A sztori az eseményekből nő ki,
a filmes esemény önmagáért létezik.
A következő felvétel itt lesz.
Ezt le kell festeni, itt egy fekete lyuk.
Ezt egy kicsit ki kell nyitni...
Ide ablakok kellenek.
Emlékezés közben hirtelen jegyzetelni kezdtem.
Cleo karakterének alapja Libo, Liboria.
Hetekig minden nap kérdezgettem,
próbáltam begyűjteni az emlékeit.
Nagyon pontos naplót vezettem a napi rutinjáról.
Nem csak arról, amit csinált, hanem a legapróbb részletekről is.
Például, hogy ült fel az ágyban, miután felébredt.
Mit csinált először? Mit látott először?
Hova ment utána? Mit csinált?
Mikor reggelizett, mit csinált először?
Tökéletes volt, és nagyon érdekesnek találta.
Az Anyádat is!-ben az asszony,
aki Tenoch dadusát játssza, nem más, mint Libo.
Neki adtam azt a szerepet.
Halló? Egy pillanat.
Téged keresnek.
Érdekelt a dadus története,
mert Libóval sokat beszélgettünk.
Például a gyerekkoráról az oaxacai Tepelmemében.
Tenoch arra gondolt, hogy sosem járt Tepelmemében,
Leodegaria Victoria szülővárosában.
Leo, a dadusa, 13 éves korában költözött Mexikóvárosba.
Nehéz körülmények közt nőtt fel.
Gyerekként megdöbbentettek a történetei arról,
hogy fáztak és éheztek.
A középosztálybeli srácok számára
ezek végtelenül távolinak és absztraktnak tűntek.
Elkezdtük a szereposztást.
Több ezer nőt láttunk,
de nem érdekelt, hogy profi színésznők vagy nem.
A megfelelő embert kerestem.
Komoly korlátot jelentett,
hogy úgy kellett kinézniük, mint az eredeti személy.
Egyrészt a fényképek, másrészt az emlékeim alapján.
A karakterek lényegét kellett megtestesíteniük.
Ráadásul színészi feladatuk is volt.
A fehér váza leesett, asszonyom.
Tényleg?
Leesett, miközben takarítottam.
Eltört.
Azt akartam, hogy önmaguk legyenek.
Nem akartam, hogy valaki őslakos nőt játsszon.
Őslakosra akartam bízni a szerepet,
hogy olyan dolgokat hozzon be, amire sosem gondoltam volt.
Egy másik ember rejtélyét, akit sosem érthetünk meg.
Aztán átadott egy levelet, de egy csomó másik levél közt.
Kicsúsztak a kezéből, és leestek a földre.
Felismertem Moisés gubancos kézírását.
Így aztán felvettem és kibontottam.
Elkezdtem meghallgatni néhány jelöltet.
Egyikük beszélt mixtecül,
sőt, jobban beszélte, mint a spanyolt.
Volt egy kis jelenet, amit mixtec nyelven is elpróbáltunk.
Azonnal tudtam, hogy így lesz jó.
Ha az osztályok és az etnikumok közötti egyenlőtlenségről beszélünk,
ami az országunkat jellemzi,
a dolog sokkal hangsúlyosabb, ha az adott etnikum tagjai
számos bennszülött dialektust beszélnek a spanyol mellett.
És igen, Moisés írta.
"Mindig csak rád gondolok. Hiányzol!" Ezt írta.
- Szegénykém. - Ő? Ne már!
Tetszett, hogy ismernek egy olyan nyelvet,
amit a család többi tagja nem ért.
Az anyanyelvükön beszélve megoszthatták a személyes dolgokat.
Ugyanazt a szerelmes levelet írta minden lánynak.
Ne már!
Az a rohadék ugyanazt a levelet küldte minden lánynak.
- Mi? Nem hiszem el! - Igen!
Már így is magasabbra tettem. Meg kell változtatnom.
Felcsúszott, mikor leült.
Egy, kettő, három.
Van egy elsősorban szimbolikus elem is.
A film első képsora a földet mutatja,
az utolsó pedig az eget.
Viszont ha a földre nézünk, az eget látjuk visszatükröződni.
Itt kezdődik a jelenet, és a kő száraz.
A slaggal és vödrökkel nekilát,
hogy felmossa az udvart.
- Fogjak egy vödröt? - Igen, jó ötlet.
Egyenletesen teríti be a snittet, mint egy függöny.
A tükröződés sokkal élettelibbé válik,
sokkal valószerűbbé a földnél, amely a valóságot szimbolizálja.
Ez is a mexikói emlékeim közé tartozik.
Máig változatlan. A folyamatosan elhúzó repülők.
Ez a hang szorosan összefügg a mexikóvárosi élettel.
Más helyek, amelyekre egy repülő tárgy utal,
amelynek nem lenne helye az égen. Csak egy darab fém.
Elmondom, hogy kell.
A szappanhab és a sötét víz elönti a képkockát,
aztán várunk, és jön a következő hullám, még sötétebb vízzel.
A kétféle tónusú szappanhab csodásan néz ki együtt.
Idézőjelben csodásan. Aztán felrobban.
A színészek nem kaptak forgatókönyvet.
Amikor Cleo visszajön...
Nem tudták, mi fog történni.
Ezzel folytatjuk.
Ennyi. Nektek elmagyarázom ott.
Mindegyik színésznek elmondtam olyan dolgokat,
amelyeket csak ők tudtak.
Miután beállítottuk a jelenetet, ez ugyanis mindig szükséges,
mert el kell helyezni a kamerát,
csak korlátozottan próbáltunk, hogy ne pazaroljam el a jó pillanatokat.
Gyakorlatilag forgatás közben próbáltunk.
Miért csináljuk sokszor csak erről az oldalról?
Tudod, hogy a filmekben mindkét oldalról mutatják a dolgokat?
Ezért csináljuk. Innen már felvettük,
most felvesszük onnan is.
Nem volt két egyforma felvétel, mert mindegyik után...
Az egyik gyereket megkértem például arra, hogy most ejtse el a villáját.
Egy másiknak pedig azt mondtam, idegesít az ügyetlensége.
Ha leejti a villáját, kezdj el veszekedni vele.
Kezdem, mert elmondom a viccet.
Ez sokkal nehezebb a színészekkel, mint azokkal, akik nem színészek.
Marinára, aki profi színésznő, úgy hatott a dolog,
hogy a jelenet azonnal átment káoszba.
Mondják a szövegüket, de aztán leesik a villa,
és megállnak veszekedni.
De végül természetes könnyedséggel folytatják ott, ahol abbahagyták.
Azt mondta, sosem volt nehezebb feladata.
El kellett engednie magát, még ha képzett színésznő is.
Közben a többiek pedig csak ott voltak.
Nehéz kitörölni a gyerekek kulturális referenciáit,
és átadni, hogy mit kellene mondaniuk.
Nem akartam felülírni saját magammal a személyiségük lényegét.
Azt akartam, hogy átadják nekem azt,
amit nem lehet művileg megalkotni. Azt a titokzatos dolgot,
ami a másik ember személyiségének a mágiája.
- Apa holnap elmegy. - Holnap péntek van a filmben?
- Holnap... - Péntek van?
Pontosan, honnan tudtad?
Mert azt mondtuk, pénteken megy el.
Nem, várj, mit is mondok? Nem holnap megy el.
Nem holnap megy el, hanem pénteken.
- Pontosan, korán itt van. - Cleo mondott valamit.
Igen, Cleo azt mondta, hogy holnap megy el.
- Az Adela volt. - Igen, Adela.
Azt mondta Cleónak, hogy holnap elmegy.
De hátat fordítva mondta, szóval ez jó.
De már mondta?
Igen, de később meg tudom oldani, mert nem látjuk az arcát.
Köszönöm szépen.
- Csendet kérek! - És felvétel!
- Valaki hívja a kutyát! - Apa korán jött haza!
Ennyi!
Választanunk kellett egy mozit, a Metropolitant vagy az Alamedát.
Az Alamedát felújították , ezért a Metropolitant választottuk.
Azért ez a kettő, mert Libo ezekbe járt vasárnaponként.
Azt mondta, mindig a szülővárosa mozijába megy,
függetlenül attól, hogy milyen filmet játszanak.
Mindet élvezte.
Használjuk a nejlonzsinórt!
Ami a statisztákat illeti, nem volt elég annyi, hogy kell 500 ember.
Inkább úgy ment, hogy volt jó néhány statisztánk,
és el kellett dönteni, ki lesz a kocsikban, és ki a járdán.
El kellett döntenünk, hol hányan lesznek.
Aztán demográfiai elemzésre volt szükség.
Nem csak a férfiak és a nők aránya volt fontos,
hanem az is, hogy hányan vannak az egyes társadalmi osztályokból,
és a társadalmi osztályokon belül hányan vannak az egyes etnikumból.
Ezek bennszülöttek lesznek, ezek meszticek,
ők pedig fehér mexikóiak lesznek.
Sok munka volt vele, de miután végeztünk,
jöhetett a statiszták listája. Hatalmas papírokat használtunk.
A különböző arcok korcsoport szerint voltak elrendezve.
Akkor választottam őket, nem a színészeket,
hanem az egyes fényképeket.
Mindegyik fotóhoz egyedi jelmezt rendeltünk,
frizurát vagy szakállat,
még a kiegészítőket is megterveztük.
Még az olyan statisztáknak is, akiket alig lehet látni.
Mit fog kiabálni?
Nem, ez nem lesz jó.
"Vegyenek játék Herbie-t!"
Itt száguld újra a kicsi kocsi!
"Itt száguld újra a kicsi kocsi!"
- Hadd halljam a kiabálását! - Habcsókot tessék!
- Háttér! - Indul!
Még egy kicsit lejjebb.
Most először úgy döntöttem, hogy nem lesznek utalások.
Mármint mozifilmekre tett utalások. Egyetlen egy sem.
Eugenio imádott egy bizonyos beállítást, de ki kellett hagynom.
- Eugenio? - Itt vagyok, már kerestelek.
- Mi az? - Nézz a kamerába, menj le vele!
A két fatörzs jobbra kitakarja a vizet.
Jól van, lássuk!
Látod?
Gyönyörű volt, de nem volt az enyém.
Hivatkozásnak éreztem, szóval nem akartam.
Újraterveztük a snittet, Eugeniónak a másik tetszett,
és egyetértettem, hogy tényleg jobb, ez viszont eredeti volt, nem utalás.
Ezt ide.
Készen állsz? Hozd a nagy követ!
Tedd ide, döntsd neki!
A jelenetek beállítása kulcsfontosságú volt.
Nem akartam tökéletes, ideális időzítést.
Azt akartam, hogy a színészek a valós élet ritmusát adják át.
- Elment a pulcsijáért. - Semmi baj.
Ez ugyanaz a nap, később jöttetek.
Ezen a pikniken a férfiak lövöldözni fognak.
Felnőtt férfiak.
Az idősebb gyerekek itt lesznek, és fociznak.
A fiatalabb gyerekek, mint te és Rodrigo,
az erdőből jönnek ki futva, szóval figyeljetek!
Szóval itt vagy.
Itt vagytok, és erre mentek.
- Kösz. - Oké.
Ők azzal a csoporttal mennek.
Ti ketten kövessetek!
A hölgyek itt ülnek. Helló!
- Jó napot! - Tudsz járni abban a cipőben?
- Igen. - Remek.
Mindenki teszi a dolgát, és őszintén szólva a felnőttek már részegek.
- Őszintén szólva... - Nos...
Nincs értelme rejtegetni az igazságot a fiatal hölgyek elől.
Meg kell találnunk...
Azt meg tudjuk tisztítani, ha átsétáltok.
Keress egy jó történést.
A hosszú snitteknél nem jó, ha van egy értelmezés,
és aztán azt ismételjük meg
pontosan ugyanúgy a következő felvételeknél,
hogy megtartsuk a folytonosságot, és kiegészítő dolgokat vegyünk fel.
Ezzel ugyanis csapdába ejt az első értelmezés.
Itt az ellenkezője ment. Változtattunk. Új dolgokat fedeztünk fel.
Várj, kitaláltam! Neked át kell sétálnod.
A felvétel indítása után állj a széknek erre az oldalára!
Utána el kell jönnöd egészen eddig.
Akkor kiabálsz Cleónak, hogy tartsa szemmel a gyerekeket.
Olyan kifejezést használtál, ami akkor még nem létezett.
- "Óvatosan, Pepe." - "Óvatosan", így van.
Mehet? Próbáljuk meg újra!
- Mi az? A nők nem lőnek? - Nem.
Sokszor sikerültek nagyon jól a felvételek.
Majdnem tökéletes! Lassabban, de ez remek volt.
Mégis még 62-szer vettük fel az egyébként hat perces jelenetet.
Carlos, menj gyorsabban! Érd el hamarabb a jelet!
De minden más szuper.
Eduardo, ne álldogálj mozdulatlanul!
- Elnézést. - Menj arra!
Anya, próbálj meg gyorsabban odaérni Lolához!
Alejandro, lassabban sétálj a jeledhez! A végén így vársz...
Ja, bocs.
Csináljuk!
Az igazság pillanatát akartuk elkapni.
Visconti Ludwig című filmjében van egy torta,
amit az eredeti recept szerint süttetett meg.
Lehetett volna egy hamis, díszes torta,
de ragaszkodott az eredeti recepthez.
Az ilyesmit a közönség észre sem veszi.
Régen azt hittem, ez túlzás,
makacs szeszélyeskedés.
De rájöttem, hogy felszabadító, ha minden részlet a helyén van.
Az ember mindent lehámoz,
hogy elkapja a láthatatlant.
A megfoghatatlant.
Volt egy pillanat, ami magában foglalja ezt a teljes valóságot.
Mindenképpen azon az utcán akartam forgatni, ahol felnőttem.
Eugenio újraalkotta, hogy ismét a régi legyen,
hiszen a homlokzatok a várossal együtt megváltoztak.
Miért ott? Mert ott van mindennek a lényege.
Az idő eltűnt, de a tér nem. Az idő nem hozható vissza.
A térre vonatkozó emlékeink tartósabbak az időnél.
Az idő azonnal elhalványul.
Mondhatjuk, hogy makacs vagyok.
Egy másik utcán is felvehettük volna. Ráadásul kinek tűnt volna fel?
De volt benne valamilyen esszencia, amitől csak még fontosabb lett.
A stáb jól láthatta a válságomat.
Szerintem ez a film
komoly belső válságot váltott ki bennem.
Olyan érzelmekkel dolgoztam, amelyek engem is megleptek.
Egy jelenetet forgatok,
és rossz kedvem van.
Olyan rosszkedvű voltam, hogy úgy döntöttem, sétálok egyet.
Közben azt kérdeztem magamtól, miért vagyok ennyire dühös.
Megkaptam azt az ajándékot, hogy újjáépíthetem a gyerekkori utcámat,
hajszálpontosan.
Pontosan olyan autók parkolnak mindenhol, mint akkor.
A statiszták a régi szomszédaim tökéletes hasonmásai.
Kaptam egy homokozót, amivel játszhatok.
Van egy csodálatos lehetőségem.
Ráadásul senki sem szól bele a munkámba, a magam ura vagyok.
Nincs külső nyomás, csak a saját elvárásaim.
Meg kellett nyugodnom. Azt mondtam magamnak,
a stáb remekül teszi a dolgát, nem cseszik el.
Nincs okom dühösnek lenni.
Visszamentem felvenni a jelenetet,
és valahogy nem akart sikerülni.
Azt mondtam a színésznek, olyan, mintha fuldokolnál.
"Éreztél már valaha ilyet?" Azt mondta, igen.
"De érzelmileg fuldokoltam."
Elmesélt egy személyes történetet.
Mire én, jó, használjuk ezt!
Azt mondtam neki, amikor beszáll a kocsiba, elkezd levegőt kapni.
Elindul, és évek óta először könnyebben lélegez.
Végül remekül sikerült a jelenet, és rájöttem, hogy ez a pillanat az,
amikor az apám elhagyta a családját.
Most először nem kívülről ítélkeztem,
hanem megpróbáltam megérteni, mit érzett.
Nem erkölcsileg igazolom, amit tett, és azt, ahogy csinálta.
Ehelyett megértettem, amit érzett.
Ez a szempont nekem is új volt.
Ötvenöt éves vagyok,
de korábban sosem néztem így a múltamnak ezt a pillanatát.
Amikor az ember filmet rendez,
nem ítélheti el a karaktereit.
Megpróbálja megérteni a motivációikat és a viszonyaikat, ez minden.
Színpadi utasításokat adtam egy karakternek, akit korábban elítéltem.
A rosszkedvemet nem a forgatás állása idézte elő,
hanem annak a dolognak a dinamikája, amit felidéztem.
Közben arra is rájöttem, mennyire őrült helyzet az,
hogy a gyerekkorom otthonában vagyok, az enyémhez hasonló családdal,
akik úgy vannak felöltözve és úgy viselkednek, mint ők.
Finoman fogalmazva is furcsa volt egy kicsit a helyzet.
Most tényleg bent vagyunk.
Jól látszik a különbség.
Ezt nevezem rendes esőnek.
- Ennyi! - Víz leáll!
A film egyre nagyobbra nőtt.
Azt hiszem, háromszor akkora produkció lett.
Mindenben, a méretben, az ambíciókban.
Volt egy sztorim az emlékeimre építve, és minden kisebb volt.
Ráadásul az ember biztos abban, hogy megtalálja a régi helyeket.
Aztán szembejön a valóság, és óriásira nő a logisztikai feladat.
Bizonyos helyeket át kell alakítani.
Az egyik jelenetben egy nő sétál végig a városon,
és ehhez minden autónak és embernek korabelinek kell lennie.
Mindent újra kell alkotni.
A nulláról építettük fel a Baja California és az Insurgentes sarkát.
INSURGENTES UTCA ÁTJÁRÓ
Itt vettük fel azt, ahogy átkel az úton.
Az Insurgentes annyira megváltozott, hogy nem vehettük fel ott.
Megszállottan próbáltam hajszálpontosan újraalkotni.
Ugyanazzal az esküvői szalonnal,
ugyanazokkal a ruházati boltokkal, ugyanazokkal a kávézókkal.
Hajszálpontos reprodukció, hogy emiatt már ne kelljen aggódni.
Innentől kezdve szabadon folyhatott az idő a felvételek pillanataiban.
Csak én ismertem a történetet, a beállításokat.
Mivel a saját emlékeimet csak én ismertem.
Ki kell terjesztenünk ennek az oldalnak az irányába.
A filmjeim képi világának kialakításába kezdettől mélyen belevonódtam.
Éppen naplemente előtt volt, nagyon lágy fényekkel.
Sokkal hosszabb időt töltöttem a dolognak ezzel a részével.
A kamera előtt ültem, figyeltem, hogy mit látunk majd a vásznon,
ami új emlékeket hozott elő, és új részletekkel gazdagította
az éppen felvett jelenetet.
Nagyon közel kellett lennem a dolog operatőri részéhez.
Legyen lágyabb!
Tudtam, hol kell lennie a kamerának,
és milyen világítást és hangulatot akarok.
Az összes filmemben hosszú snittekkel dolgoztam.
Itt még tudatosabban és következetesebben törekedtem az alkalmazásukra.
Siessünk, nincs ND-szűrő. Nagyon ijesztő a dolog.
- Kész. - Gyorsan!
Ha széles látószöget választasz, és hosszú a snitt,
nem kap elsőbbség sem a karakter,
sem a környezet.
A kontextus és a karakter fontossága egyforma.
Lehet, hogy a kontextus a fontosabb.
A karakter csak sodródik a kontextusban.
Az Anyádat is! óta érdekel
a karakter és a kontextus közti kapcsolat.
A közelik a témát, a szereplőket hangsúlyozzák,
a karaktereket.
Imádom a közeliket,
de nem használom az elbeszélés megkönnyítésére.
A tévében és a kommersz filmek többségében
ha egy karakter beszél, közeliben látszik.
Aztán a válasznál átváltunk egy másik közelire.
Az ilyen filmeket csukott szemmel is nézheted.
Nincs saját filmes nyelvük.
Az első pillanatban, amikor eldöntöttem, hogy megcsinálom ezt a filmet,
tudtam, hogy fekete-fehérnek kell lennie.
Csak így tűnt értelmesnek, nem színesben láttam.
Egyszerűen nem.
Alapvető döntés volt a jelentés átadásának szempontjából.
De az egész nyelvnek másnak kellett lennie.
Eredetileg négyzetes képformátumot képzeltem el.
Megbeszéltük Lubezkivel,
és azt mondta, más formátum jobb lenne.
Fontoljam meg a szélesebb formátum használatát.
Nagyon szkeptikus voltam, amíg nem készült néhány próbafelvétel.
Ez egy fekete-fehér film, amelyik az 1970-es években játszódik,
de ez a képminőség akkor nem létezett.
Nem a formátum miatt, hanem mert a digitális képen nincs képzaj.
A digitális formátum elrejtése helyett
a kihangsúlyozása mellett döntöttem.
Ez egy 65 mm-es film, fekete-fehérben és 4K-ban.
Kristálytiszta a kép, képzajnak a legkisebb nyoma sincs.
Más nyelv.
Nem akartam nosztalgikus fekete-fehér filmet.
Nem akartam, hogy úgy nézzen ki, mint az '50-es, '60-as évek filmjei.
Azt akartam, hogy 2018-as filmnek nézzen ki,
de fekete-fehérben.
Amikor megvolt a formátum, minden ehhez alkalmazkodott.
Mindennek a formátumból kellett következnie.
A sok vízszintes svenk a formátum eredménye volt.
Tudtam, hogy a filmnek objektívnek kell maradnia,
és nincs objektívebb a távoli, követő kameramozgásnál.
Volt pár megoldás, amit nem tudtunk használni.
A fárt használata például túl szubjektív lett volna.
Meg akartam őrizni a távolságot, az objektivitást,
és hagyni, hogy a pillanatok egymásra épülése adja át az érzelmeket.
Ez azonosuláshoz vezet, ami itt mellékhatás volt.
Nem követtünk szubjektív módon egyetlen karaktert.
Még Cleót sem. Ő csak egy a karakterek közül.
A sztori főszereplője maga az akkori világ.
A karakterek csak áthaladnak rajta.
A film nyilván a személyes, belső sebekről szól,
de a társadalom sebei is benne vannak.
A múltban két meghatározó ponton sérült a mexikói társadalom.
Az első 1968. október 2.
Nevetséges lenne azt mondani, hogy ekkor követeltek először demokráciát,
hiszen sok szakszervezet sok éven át küzdött ezért a célért.
Viszont akkor először
a középosztály is szimpatizált a küzdelemmel.
A törekvéseket brutálisan elnyomták.
Halványan emlékszem 1968-ra, de túl fiatal voltam.
Emlékszem, anya elvitt a csend menetére.
Emlékszem néhány képre, a lépések hangjára.
A második 1971. június 10. Halconazo, az úrnapi mészárlás.
Élénken emlékszem az újságokban megjelent fotókra.
Ez az esemény nagy hatással volt rám.
Talán akkor ébredtem először tudatára a társadalmi folyamatoknak.
MIÉRT TIPORJÁK EL A DEMOKRÁCIAVÁGYAT?
1971. június 10-én először próbálták meg elérni
a demokratizálódás megkezdését, és elnyomás volt a válasz.
Diáktüntetések voltak, és a sajtó démonizálta a résztvevőket.
A MEXIKÓIAK JOGAIÉRT KÜZDÜNK
- Nuevo León Egyetem! - Itt vagyunk!
Ennyi! Szép volt.
Az általános iskolában tudatosodott bennem a dolog.
Én is diák voltam. Azt hittem, veszélyben vagyok.
Ilyen a gyerekkori képzelet.
Jöhet az utolsó skandálás. "Mexikó! Szabadság!"
Ismételjétek meg háromszor vagy négyszer.
Ekkor kezdődik a verés.
Feltépte a kényelmes, középosztálybeli buborékot, amelyben éltem.
Kulcsfontosságú, hogy megjelenítsük a rémületet és a sikoltozást.
Rendben, srácok?
Fontos volt, hogy leforgassam a június 10-i eseményeket
a Mexico-Tacuba úton.
Nem csak az utcát, hanem az eredeti épületet is...
HARPER INTÉZET
...a bútorboltot.
Néhány fényképen láthatjuk a káoszt az utcán, és a háttérben a boltot.
Rettegő szemtanúk nézték végig az eseményeket.
RODRIGUEZ BÚTORBOLT
Gyerekként legjobban a bútorboltban levők izgattak.
Akik az utcán kibontakozó eseményeket figyelték.
A LEGJOBB BÚTOROK
Elhagyatottnak kell tűnnie,
hogy láthassuk az ikonikus pillanatokat, a fekvő testeket, a verést.
A támadók, a Halcones tagjai nem az elit soraiba tartoztak.
A város köztisztasági hivatalától toborozták őket.
Sok szempontból őket is kihasználták.
LUIS ECHEVERRÍA MEXIKÓ NAGYSÁGÁÉRT
A rendszer az elnyomás eszközeként használta őket.
Ez a film nem csak a személyes emlékek mozaikja.
Azt a Mexikóit is be akartam mutatni, amelyben felnőttem,
beleszőve azt a kitekert kapcsolatot, amely Mexikóban,
és máshol is, az etnikumok és az osztályok közt van.
Felvétel!
- Mindenki készen áll a felvételre. - Szóljatok nekik, hogy meneküljenek!
Felvétel!
Menjenek vissza...
Akik itt vannak, menjenek vissza!
A demokráciát követelő tömeg elkeseredetté vált.
Ennek az eredménye lett a mocskos háború.
Háború tört ki az állam és különböző csoportok között,
az ország különböző részein, és több évtizedig tartott.
Mexikó legutóbbi választásai
ezeknek a történelmi eseményeknek a következményei.
Állj fel, te féreg!
Ennyi!
A mai Mexikó aktívabb, mint valaha, különösen az új generációk.
A nemzedékem Mexikója bezárkózott hely volt.
Abban a Mexikóban nem létezett a külvilág, más országok,
sőt, Mexikó többi része sem létezett.
Fojtogató Mexikó volt, szorosan ellenőrizték az információkat.
KÖZPONTI BIZOTTSÁG
Az új generációkban több a kreatív energia.
Az új nemzedékek tájékozottabbak,
és felemelik a hangjukat az igazságtalanság ellen.
Mexikó a társadalmi mozgalmak terén is sokkal élénkebb.
A Centro Médicio jeleneteit az eredeti helyszínen forgattuk.
A művészeti részleg szerencsésen megtalálta
az egyetlen még álló épület,
amelyet raktárként használnak,
és hamarosan lebontják.
Ezt a részt lassan kell csinálnunk.
Az utolsó felvétel...
Talán bele tudjuk venni az üvegszekrényt.
Az eredeti bútorokat akartuk használni.
Eugenio mindent összeszedett az épület emeleteiről,
hogy berendezhessünk egyetlen, jól használható szintet.
Még jó állapotban levő mosdók, irodai székek és minden ilyesmi.
Yalitza nem tudta, hogy a lánya holtan születik.
A magzat nem lélegzik.
Kezdjük az újraélesztést! Sztetoszkópot!
- Nem érzek szívverést. - Nincs pulzusa, megállt a szíve.
Szívmasszázst!
Orvosokkal és nővérekkel próbáltunk.
A filmben szereplő orvosok és nővérek
igazi orvosok és nővérek, szóval minden hiteles.
A gyermekorvos igazi, ahogy a nőgyógyász is.
A nővérek is ezen a szakterületen dolgoznak.
A pontosságot kellett elpróbálni.
Rendben, csináljunk egy utolsó próbát!
Lássuk, hogy megy, hogy az igazi felvétel hatékonyabb legyen.
Be tudjuk fogni a babát?
Talán egy kicsit messzebbre kellene tolni. Igen, ez az.
- Fontos a távolság? - Igen, mert így
- közelebb kell mennem hozzá. - Jobban néz ki.
Ekkor mondom el, mi történt.
Megkérdezem, meg szeretné-e nézni, és átadom.
Kérnék még egy próbát.
Nem vagyok nőgyógyász.
Azt biztosítottam, hogy az orvosoknak mindenük meglegyen, amire szükségük volt.
A jelenet megtervezésénél megkérdeztük, mire van szükség.
Először viszont látni akartam a reakcióikat,
és azt, hogy mit csinálnának ilyen vészhelyzetben.
Felvétel!
Háromra. Egy, kettő, három!
- Elvágtam a köldökzsinórt. - Doktor úr, szívroham.
Értem.
Lélegezzen, Cleo!
- Érez fájdalmat? - Nem.
Még mindig nem reagál.
Kérnék valamit. A nővér betakarhatná a babát,
amikor áthozza az édesanyának,
és akkor azt mondod: "Őszinte részvétem, holtan született.
Mindent megtettünk. Szeretné látni?"
A nővér hozhatná ide a babát, így időt spórolunk.
Ő hozná ide a babát.
Mit csinálnál ebben a pillanatban?
- Az anyával maradok. - Értem.
Egy kérdés...
Amikor odamész, és megmondod, hogy holtan született,
- leveszed a maszkot? - Az orvos igen.
Leveszed, ugye? Akkor ahogy ideér,
vedd le a maszkot, és mondd meg neki!
"Őszinte részvétem, holtan született.
Mindent megtettünk, de nem reagált."
- Aztán hozod a babát. - Először hozzá, aztán hozzá.
Rendben, szerintem jól értjük a dinamikát.
Fontos, hogy tudjuk, mit fognak tenni.
Amikor egyértelmű lett, hogy minden szükséges dolog megvan,
és készen álltak a felvételre,
behoztuk Yalitzát.
Yalitza, kérlek, feküdj le!
Ez segített, Galo.
Próbáld meg nem kivágni őket!
- Itt? - Kicsit magasabbra, ha lehet.
Azt gyanította,
hogy a kocsi alatt egy igazi kisbaba van,
és ezzel a feltételezéssel játszotta a jelenetet.
Felvétel!
- Minden készen áll. - Rendben, egy, kettő, három.
Gyermekgyógyászt kérünk a műtőbe!
Engedje le a csípőjét!
Ahogy kezdett kibomlani az eseménysor,
teljesen hiteles volt az aggodalma.
Nyugodjon meg, remekül csinálja.
- Vágjuk el a köldökzsinórt! - Csipeszt!
- Vágjuk el a köldökzsinórt! - Megvan.
- Nincs pulzus. - Kezdjük az újraélesztést!
Elbeszélgettem Lizbeth-tel, a nőgyógyásszal.
Azt mondta: "Nagyon furcsa volt, mert a kamera elindulásakor
elfelejtettük, hogy ez egy film.
Annyira erősek a szakmai beidegződések,
hogy szinte automatikusan cselekedtünk.
Viszont amikor eljött a pillanat, hogy közöljük az édesanyával a hírt,
sírni kezdtünk.
Megrázó pillanat, ezért természetesen jött."
Egy, kettő, három.
- Nézz pulzust! - Kaphatnék egy varratkészletet?
Még mindig nem reagál.
Hagyjuk abba az újraélesztést!
Doktor, mi a beteg neve?
A neve Cleo, doktor úr.
Őszinte részvétem, Cleo.
A baba holtan született.
Mindent megtettünk, de sajnos nem reagált.
Szeretné látni?
Itt van. Kislány.
Búcsúzzon el tőle!
El kell vinnem. Búcsúzzon el tőle!
Sajnálom, de fel kell készíteniük.
Rendben, most elveszem.
- Takarják be! - Igen, doktor úr.
- Doktor úr, a kórlap. - Köszönöm.
Kaphatnék egy másik kesztyűt?
Nagyon sajnáljuk, Cleo.
Egy kis ideig vérezni fog.
Cleo, lélegezzen mélyeket! Nyugodjon meg!
Nem tudtam...
Micsoda jelenet! Srácok, micsoda jelenet!
El vagyok ájulva.
- Jól vagy? - Igen.
Azt hittem, szereztél egy igazi babát.
Igen, ez váratlan volt.
Nem mondtam el, hogy az jöjjön ki, ami természetesen történik.
Köszönöm. Készüljünk! Menjünk!
Az igazat megvallva szeretném rendesen felvenni a jeleneteket...
- Amikor lejjebb ment a nap? - Igen, az jobb lenne!
- Igen, délután 2-kor. - Viszont ne tompítsuk le az érzelmeket!
Csodás dolgokat csináltatok tegnap, mert frissek voltak az érzelmek.
- Próbálnunk kell. - Mit gondoltok?
Rendben.
Forgathatunk délután 2-kor?
Mindegy, ha fürdőruhában próbálunk, igaz?
Ugyanaz.
Nagyon élvezem a másfajta filmeket is,
nem csak az olyanokat, mint a Roma.
Nagyon élvezem a hagyományos, történetcentrikus filmeket is.
És élvezem mindazt, amit az ilyen filmek igényelnek.
A Roma egyes elemei Hollywoodban is megállnák a helyüket,
bár nem tetszik a "hollywoodi film" megkülönböztetése.
A mozi, az mozi.
Vannak jó és rossz filmek, hagyományos és klasszikus filmek.
Hollywoodban van minden.
A mozi mindkét formája lenyűgöző.
Mindenki a helyére!
Közelebb!
A film narratív vonalára általában mindig lehet támaszkodni.
Ez a forma emelkedettebb, abban az értelemben,
hogy nagyobb a kockázat.
Mert nincs meg a szokásos biztonsági háló.
Ha a narratíva minimális, csak a többi elem mard,
és ebben a filmben pontosan ez érdekel, a rejtély.
Ha ezt a fajta rejtélyt látom egy filmben, nem tudom megmagyarázni, hogy csinálták.
A technikai oldalát értem, de a rejtély születésének a titkát nem.
A Roma esetében maga a folyamat számít.
Egyrészt nagy kockázatot jelent,
ugyanakkor a jutalom miatt mindent megér.
Olyan dolgok születnek meg, amelyeket nem lehet eltervezni.
Minden összeállt, és nem csak a jelenetben, hanem egyetlen snittben.
Azt is ki merem jelenteni, hogy a Roma az első filmem.
Ez az első olyan filmem...
amely tényleg megtestesíti mindazt, amit a filmmel el akarok mondani.
Van az ellenfény. Tudod, mi az? A hátulról érkező fény.
A legjobb dolog a filmben és a fotózásban.
Nézd meg magad! Nézz rá!
Egy helyben maradnál? Látod, hogy a fény hogyan...
Nézd az arcát!
Ha a nap felé néz, ezt fogod látni.
Látod? De ebből a pozícióból nyugodt és békés.
És van egy kis fénykör körülötte.
Látod, milyen szép? Gyere, nézd meg innen is!
Mindig jóképű, de innen még jobb.
Fordulj erre!
Látod? Minden lapos lesz.
Egy fénykör. Ez a menő benne.
- És tömeget is ad neki, ugye? - Pontosan!
Így van. Az ellenfény tömeget ad.
Ha erre fordulsz, minden lapos.
A fizikai jelenléte tömeget ad, és a háttér is látszik.
- Érted? - Igen.
A belső térben is használjuk.
Beltérben is ellenfényt kell használni.
- A tömeg miatt. - Igen.
És jöhetnek oldalsó fényforrások is.
Nézd az arcát!
Világosabbá teszed ezt az oldalt.
Ezek vizuális és fotós technikák.
Most beszéljünk a rendezésről!
Tudnod kell irányítani a színészeket, koncepció kell a történetről,
és meg kell tervezni a beállításokat.