Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A színpadra lépsz, és az egód azonnal megszólal.
És azt mondja: „El ne rontsd,
mert te vagy a legjobb. Ezt mondják rólad, hát el ne rontsd!”
Aztán a mikrofonhoz lépsz, és az első hang mindig hamis.
Aztán 30 másodperc múlva azt gondolod:
„Csak egy srác vagyok, aki szereti a zenét.”
És a testem felszabadul.
És elengedem magam, körülnézek, és arra gondolok:
„Csak csináld!
Felejtsd el az egót!
Add át magad!”
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
SAO PAULO, BRAZÍLIA
Úgy tízéves korom óta
megszállottan jól akartam csinálni, amit csinálok.
Hogy azért legyek értékes, amit csinálok.
És ez elég sötét helyekre vezethet.
A turné vége felé elment a hangom,
ezért most a telefonom segítségével beszélek.
A tegnap este emlékeztetett, hogy…
Nem vagyok legyőzhetetlen.
HÁROM HÓNAPPAL KORÁBBAN
BROOKLYN, NEW YORK A TURNÉ 72. KONCERTJE
Énekeljetek!
Hangosabban!
Üvöltsetek!
Akármennyire gyorsítok, abba ne hagyjátok a tapsolást, oké?
Ez az! Tapsoljatok! Taps!
Gyorsabban!
- Szép volt. - Kösz, haver.
- Remek este volt. - Igen.
- Nagyon köszönöm. - Induljunk!
Jelenésünk van kint.
Még nem végeztem.
Szóval fordulj balra, miután kijössz és átmész a lámpákon.
- Köszönöm. - Szia! Szeretlek!
Szeretlek!
Figyelj a… Nem látom a kamera képét.
Figyelj a felvételre!
Hé, Cez, Jocelyn is eljön.
Mondtam neki, hogy 11.50-re jöjjön.
Rendben.
Ez a dolog, amit a szobádban kezdtél, mikor hobbiból videókat tettél a Vine-ra…
Nehéz megőrizni azt a tiszta dolgot, amivel kezdődött?
Gyerünk, Shawn, kicsikém! Ideje bemenni!
Állj fel szépen!
Ha gyerekkorodban azt mondod: „Ez az álmom”…
És azt mondják rá: „hülye egy álom”,
akkor elhiszed, hogy tényleg hülyeség.
Amikor iskolás lettem…
Ms. Parker volt az énektanárom.
Mondtam neki, hogy énekes akarok lenni. Hogy művész akarok lenni.
És habozás nélkül hitt bennem.
A szüleim, a barátaim…
Senki soha nem mondta: „Te megőrültél.”
Azt mondták: „Harcolj az álmodért!”
Egyre jobb.
Sokat gyakorol, és ezzel…
Hé!
- Szeretünk, Shawn Mendes! - Izgulok!
- Nagyobb, mint gondoltam. - Kisebbnek hittem.
- Hallod? - Nem, semmit sem hallok.
A biztonsági őr. Nem tudom, szereti-e a kamerát. Csak köszönj!
- Helló! - Ne filmezzétek!
- Nem tesszük fel sehova. - Oké.
Hé, anya?
Mit szólsz, anya?
Őrület!
Még a mosdóba is vele megy a biztonsági őr.
Istenem!
Ó, istenem!
Szeretlek!
Láttad?
„Szeretlek.”
Jóságos ég!
Szia!
Na, ideges vagy?
Most… ideges vagyok. Eddig nem voltam az.
Visszamegyünk oda?
Nem, itt maradsz. Várj!
Nagy tapsot Shawn Mendesnek!
Van itt valaki, aki nem Ontarióban lakik?
Honnan jöttetek?
- Michigan. - Michigan!
Te jóságos…
Őrület.
Először hallottam az „A Great Big World, Say Something” című számot,
és arra gondoltam: „Igazán remek dal.”
Legugliztam,
és az egyik első találat Shawn feldolgozása volt.
Le voltam döbbenve. Hihetetlennek találtam.
Majd FaceTime-on beszéltem Shawnnal és az anyjával.
Shawn rögtön elkezdett kérdezgetni,
hogy működik a zeneipar, miért van szükség menedzserre.
Őszinte voltam, azt mondtam: „Nem tudok mindent, de itt leszek veled,
nem megyek sehova, és együtt kitaláljuk a dolgokat.”
Mindig azt mondtam neki:
„Kell egy zenekar, mert egyedül hülyén fogok hangzani.”
Mire ő: „Nem, menj csak a színpadra, csak te és a gitár!”
Onnan ered az önbizalom,
hogy az elején évekig egy szál gitárral, egyedül énekeltem.
Pickeringi kis szobámból
pár év alatt oda jutottam, hogy több ezer ember előtt játszottam.
BOLOGNA # 11
OSLO
Nagyon jól néz ki.
Szóval ilyen a dokumentumfilm-készítés.
Kezdjük!
Még nem akarom odaadni Scottnak.
Még nincs itt.
Amikor először találkoztunk, menő napszemüveg volt rajta.
Azt mondta: „Egy listavezető kislemezért neked adom.”
Erre az első rögtön listavezető lett.
- Kell bele még egy kis dallam. - Igen, ez egy kicsit...
Ez milyen?
Megvan?
A szobámban mindig ott van a kis tábla,
rajta a város neve, ahol vagyunk, és hogy hányadik koncert.
A mai a nyolcadik koncert, Koppenhágában vagyunk.
Még nagyon messze vagyunk a száztól.
Köln, nem Koppenhága. Kölnben vagyunk.
Köln.
Lehet, hogy Koppenhágát mondtam.
Szeretném, ha egy este sem felejtenénk el, milyen különleges ez az egész.
Sokszor el fogom mondani, idegesítő lesz, de tényleg különleges. Varázslatos.
A közönség mindig először látja, nekik minden koncertünk az első.
- Legyen az az első vagy a 99. a turnén. - Igen.
Először látják, és ez különleges, szóval köszi, és nyomjuk!
Nyomjuk!
Ugráljon mindenki!
A kedvenc sztárjaimat nézve sokszor gondoltam: „Hogy lehetnék olyan, mint ők?
Arra születtek, hogy legenda legyen belőlük.”
De ez nem igaz.
Sokszor megkérdezik: „Mit csinálnál, ha nem így alakul?”
Zavarba ejt a kérdés,
mert úgy érzem, akkor is ezt csinálnám.
Tegnap a közönségtalálkozón…
Egy lány az kérdezte: „Hogy lehetnék olyan dalszerző, mint te?”
Eszembe jutott, mit mondott apa arra,
hogy dalszerző akarok lenni: „Tudsz dalt írni?”
Mire én: „Nem tudom.” Mire ő: „Írj egy dalt!”
A szobámban ülve hét órán át gitároztam,
vérzett a kezem, de egyre jobb lett,
csak gyakoroltam, de nem muszáj ilyen élsportolósan csinálni.
Ezt mondtam a lánynak: „Ne ücsörögj, ne álmodozz!
Dalszerző vagy. Írj dalokat, és kész!”
Kevés számnak van ilyen jó szövege:
„Túl jó vagy, hogy igaz légy. Nem tudom levenni rólad a szemem.”
Ahogy megszólalnak a trombiták...
A trombita nagyon király, nem?
Olyan grandiózus.
Van egy elképzelésem a következő albummal kapcsolatban.
Valami olyasmi, hogy…
körös-körül lehessen érezni a nagy adag szeretetet.
RHINEBECK, NEW YORK A „WONDER” FELVÉTELÉNEK ELSŐ ALKALMAI
Vagy legyen inkább így: „Visszaszámolok száztól,
hogy el tudjak aludni?”
- Ez jó. - Igen.
Úgy éreztem...
- Jó a visszhang a „Helló, helló” után. - Igen.
Igen.
Csak annyit kell tennem, hogy…
Igen.
Sokkal jobb nélküle.
Igen. Jobb.
Újra.
Oké, George, erősítést kérek a „close my eyes” részhez.
Elég jó.
Lakást bérel West Village-ben, ott lakunk,
reggel felkelünk, és arra gondolunk: „Basszus,
fel kell kelni.” Aztán két külön autóba ülünk, hogy elmenjünk ugyanoda.
- Igen. - Elég király.
Mondom neki: „8.30-kor kell indulnom.” Mire ő: „Nekem is.” Mire én: „Oké.”
Majdnem olyan, mintha normális életet élnénk,
csak a legkevésbé normális módon.
Gyorsan felvettem a ruháimat, beugrottam a kávézóba,
aztán jöttetek, és arra gondoltam: „Irány a munka.”
- Hogy vagy? - Jól, és te, haver?
Akkor erre.
Amikor erre lépek, mit csináljak a karommal?
Szóval ez a kezed, amikor átlépsz ide… Átlépsz ide, így.
- És visszanézel. - Imádom.
- Így… - Oké, értem.
- Átmész a másik oldalra. - Nem.
- A testsúlyt ide helyezed. - Igen.
És aztán a külső oldalra…
Erre az oldalra?
Igen, csak arra ügyelj, hogy…
Oké. Nagyon kellemes.
- Nagyon kellemes. - Igen.
Szeretlek.
Ugye tudod?
Tudom.
Oké, emberek, kezdünk. Mindenki a helyére! Kezdjük a próbát!
Mi készen vagyunk, ha ti is.
Camila a Fifth Harmony-val lépett fel.
Az volt az első turném.
Ő következett utánam.
Én voltam az első a legrövidebb összeállítással, utánam jöttek ők.
Öt éve, haver.
Annyira...
annyira koncentrált arra, amit csinált. Az egész turnén alig láttam.
Folyton ki-be járkált a buszba, gitározott, és dalokat írt Geoff-fel.
Helyesnek találtam, de arra gondoltam:
„Nagyon el van foglalva, szóval mindegy.”
Azt hiszem, négy-öt éve volt.
Taylor Swift backstage-ében voltunk.
Bementem az öltözőjébe, hogy üdvözöljem.
És elkezdtünk írni együtt egy dalt.
Aztán sok időt töltöttünk együtt,
mert volt a közös dalunk,
és együtt csináltuk végig a Jingle Ball turnét.
És akkor kezdődött ez az egész rohadt saga.
Én nagyon kedveltem.
Azt hiszem, ő is engem, de…
Nem tudom.
Az elmúlt négy évben
csak barátok voltunk, és nem találkozunk túl gyakran,
majd ezek után összejöttünk,
de előtte is mindig ott volt, hogy vigyázzon rám.
Én is támogatom őt, szerintem ilyen egy igazi társ.
New Yorkban voltunk, és a rádió az egyik számomat játszotta,
és szóba került, hogy róla szól,
mire én: „Igen, rólad szól. Minden rólad szól. Mindig is rólad szóltak a dalaim.”
Mire ő: „Ezt hogy érted?” Mire én: „Minden dalom rólad szól.
Az összes, amit csak írtam.”
Felidéztem pár dalt, például a „Treat You Better”-t és másokat.
Mire ő: „Úristen!” Tényleg nem sejtette. Én meg végig azt hittem, hogy tudja.
Nem hiszem, hogy képes lennék olyan dalokat írni,
amelyek tényleg kifejezik, mit érzek iránta.
Olyan ez, mint amikor a holdat vagy a csillagokat nézed,
és megpróbálod lefotózni az iPhone-oddal,
de nem sikerül, fotón nem néz ki jól.
Arra gondolsz: „Úgy tűnik, nem lehet megörökíteni.” Érted?
Nem lehet dalba foglalni, csak a miénk.
- Van kedved még egyszer? - Igen.
Oké, csak lazán.
- Igen. - Igen.
Oké. Jó. Énekeljünk el még egy dalt!
Mi legyen az? Bármi lehet, csak a miénk ne.
Igen, basszus!
Shawn, nézz erre! Shawn!
Shawn, nézz erre!
Shawn, még egyet!
Ó, istenem!
Őrület!
Kész őrület!
Lanyha vörös szőnyeg.
Komolyan beszélek.
Ez neked lanyha?
Igen, ez lanyha.
Várj, a cipőm!
Jaj, ne!
A cipőm.
Hogy kell ezt csinálni?
Igen, de dupla csomót kell kötni.
Ki van kész?
Kaphatok vizet?
Gyerünk, idő van, kezdünk!
Ekkor, ezen a nyáron, adhatunk neki bármilyen nevet,
a „Señorita” és az „If I Can't Have You” nyarán…
Camila és én New Yorkban lakunk, először bérelünk saját lakást...
Tojást főzük, próbálunk rájönni, hogy működik a kávéfőző.
Hétköznapi dolgokat csinálunk.
Nagyon jó 21 évesnek lenni.
Az öregedés…
Én is öregszem.
Nagy tapsot Shawn Mendesnek!
Camila Cabello, emberek!
Izgulok.
Izgulok attól, hogy hazamegyünk.
Mióta vagyunk úton?
Három és fél hónapja?
Hosszú idő.
Alig várom, hogy pár napot pihenjek, a barátaimmal és a családommal legyek.
Igen. Nagyon izgatott vagyok.
Szerencse, hogy olyan barátom van, mint Brian.
Úgyis szereti őket.
Keményen dolgozik rajta, hogy ne szálljak el magamtól.
Nem érdekel. Ha saját FIFA-kártyánk lenne, akkor...
- magas pontszámom lenne. - Neked 76 lenne, nekem 82.
Álmodozz csak!
Nekem 93 lenne, neked 87.
Ronaldónak hány van?
Ronaldónak? Azt hiszem, 94.
Igen, akkor nekem 93.
Nélküle valószínűleg eléggé megőrültem volna.
Megtalálod a hangnemet? Ez itt a kérdés.
Igen
Ő az összekötő kapocs az otthoni barátaimhoz.
Most közelebb állunk egymáshoz az otthoni barátokkal, mint valaha.
Mind mellettem állnak,
mióta csak kijött a „Life of the Party”,
és most együtt vagyunk itt.
Szeretném, ha büszkén néznének körbe…
és azt éreznék: „Ez annyira a miénk is, amennyire az övé.
Srácok, sikerült!
Annyira csodálatos!”
Kedves hálószobám, kényelmes voltál, köszi.
Viszlát legközelebb.
Hála az égnek, végre elhagylak.
Dupla gitár.
Gyerünk, haver!
Örülök, hogy látlak.
- Én is, és visszavárunk! - Köszönöm.
Király vagy!
Üdv nálam!
Azt hiszem, három hónapig nyitva állt.
Gyerünk!
A kényelmes otthonom! Milyen jó illat van itt!
Oké, minden rendben.
A te szobád, Brian? Minden rendben?
Csekkolom.
Mindent csekkoltál?
Ó, igen.
A riasztó!
Jaj, de utálom!
A srác régóta nem volt itthon.
Ez a legjobb kilátás, amit Torontóban láttam.
Kivéve, hogy odaépítették azt a rondaságot. Mi az?
Jó ég, valami plázát építenek.
Elég menő, mi? A Rogers Center.
Haver, a parkoló mellett laksz.
Látni a Rogers Centert a lakásomból.
Látom a hálószobám ablakából, amikor reggel felébredek.
Tiszta őrület belegondolni, hogy ott játszom.
Basszus.
Szia, anya!
- Hogy vagy? - Jól, most indultunk.
Oké, csak próbálok… Mert beszéltem Amyvel…
a koordinátoroddal, de nem tudta,
hogy elmentek-e Whitbybe Aaliyah-ért.
Igen, most megyek érte. Harminc perc múlva ott vagyok.
Jó, drágám. Hamarosan találkozunk.
Helló!
A lányom nagy rajongód.
Szelfi üzemmódban csinálod?
Üdvözlöm a lányodat.
Köszönnél neki? Berinának hívják.
Berina, szeretlek.
- Kösz, haver! - Oké, haver.
A kanadai szeretet.
Helló!
Ma volt az első napod a suliban.
- Igen. - Ezért vagy ebben a göncben.
Szeretem ezt a ruhát.
Tudom. Nem jutott eszembe.
Ezt nézd!
A focipályánk!
Briannel felmásztunk oda, a legtetejére.
Esküszöm.
Mondta?
Ez a focipályánk, haver. Amiről meséltünk.
Itt nőttünk fel.
Ezért vagyunk oda annyira Pickeringért.
Ezt nézd!
Nézd, elhoztam Tainyt a focipályára.
Ne, mi van?
Nahát!
Milyen?
Kibaszott király, haver.
- Nekem is mennem kellett volna. - Tudom.
Csodásan néz ki!
Haver, hihetetlen.
Amikor elkezdett énekelni, őszintén szólva nem volt olyan jó.
Azt gondoltam: „Oké, mindegy. Majd kiderül.”
Állandó zaj volt a házban. Nagyon idegesítő volt.
Szörnyű volt.
Megkérdeztem, hogy híres akar-e lenni,
de lehurrogott.
Azt mondta: „Nem akarok híres lenni. Szörnyű lehet.”
Nem tudom, emlékszik-e rá. Én úgy emlékszem, mintha tegnap lett volna.
Emlékszem, amikor elkezdtél énekelni, megkérdeztem,
hogy híres akarsz-e lenni,
és iszonyodtál az ötlettől.
- Tényleg? - Igen.
Azt mondtad: „Nem akarok híres lenni,
nem akarok úgy élni.”
- Igen. Talán. - Pontosan emlékszem.
Sokszor mondtad.
Amikor kezdtél egyre jobb lenni, és felfigyeltek rád,
gondoltam, talán tényleg híres leszel. Akkor is mondtad,
- hogy nem akarsz híres lenni. - Nem emlékszem.
Én emlékszem. Mindig az irodában beszéltünk róla.
Úgy tűnik, meggondoltam magam.
Régen mindig…
Ez az ajtó itt…
Suli után...
mindenki idejött,
és péntekenként ott lógtunk.
Kétszáz ember volt itt, és megdumáltuk a péntek esti programot.
- Jó volt. - Nálunk nincs ilyen.
Nálunk mindenki itt lógott.
Üdv nálam, srácok!
Leckét kell írnom.
Srácok, üdv nálam!
Ez az otthonom!
Istenem!
Milyen hülyeség!
A legnagyobb tábla a világon.
Az összes szobát végigjártam, de végül is ez volt a szobám.
Ebben a szobában vettem fel az összes Vine-videót.
Elég kicsi, ugye?
Ennyi, haver.
Ez a párna... Basszus!
Milyen jó az illata!
Ellenállhatatlan.
- Anya, úgy érzem, mintha újra itt laknék. - Csak enni jár ide.
Nem igaz.
- De, igaz. - Mi ez?
Mindig éhesen jössz.
Ezt nézd! Nézd a pulcsimat!
- Camila. - Ó, te jó ég!
A barátnőm. Tudsz róla?
Nem, Shawn.
Többet keresel, mint mi együtt, és ide jársz ingyenebédre?
Igen.
Ne hagyd abba!
Hé, haver!
Tudjátok, mi az őrület? A legtöbb időt
most töltöttem itthon, ha az elmúlt egy évet nézzük.
Ebben a három napban.
Igen.
Imádom. Ha hazajön, mindig marasztalom.
És rád férne a pihenés.
Csak jön, eszik, és már mondja is: „Nem maradok sokáig, anya.”
Esetleg megnézünk egy filmet. Ennyi.
- Igen. - Karácsonykor marad,
mert Aaliyah-val várja a Mikulást.
- Igen. - Reggel felkelnek,
és megnézik a Mikulás ajándékait a fa alatt.
- Nem így van? - Nem fogja abbahagyni.
- Nem. - A Mikulás tényleg létezik.
- Igen. - Ugye?
- Ha hiszel benne. - Hiszek benne.
Igen, ez a lényeg.
Ma voltál a stadionban?
Nem, tegnap.
- Jó nagy, igaz? - Lenyűgöző.
Én nem nézem meg holnapig.
- Holnap odamegyek. - Mikor?
- Dél körül. - Dél körül?
Ebédidőben.
Jó. Okos vagy.
Van valami más is.
Nemrég írtam a zöld szobában.
Szöveg nincs.
Mint valami mennyei zenekar és a dobok erős hangja, így…
Aztán nagyon halkan éneklem…
Az autóm magát vezeti.
Tegnap videókat néztünk magunkról, úgy 16 éves korunkból.
Mindkettőnkre nagy hatással volt.
Aztán egymásra néztünk, mindketten furán éreztük magunkat.
A videók visszarepítettek minket abba a bizonytalan korszakba.
Arra gondoltam: „Nahát, tényleg érti!”
Egymásra néztünk, és azt mondtuk: „Fura érzés, nem?”
Mire ő: „Igen, fura.”
Mire én: „Úgy örülök, hogy érted,
mert mások nem nagyon értenék.”
- A szívdobogásodra emlékeztet. - Mert benne van a szívem.
Sokszor leírtam ezeket a mondatokat.
„A hangommal irányítom az agyamat.”
„Nem izgulok éneklés közben.”
„A mellkasi hangom erős és egészséges.”
Ez...
két héttel azelőtt,
hogy elkezdtük árulni a jegyeket a Rogers Centerbe. 2018. november 24.
Azt írtam: „Hajrá!
Telt házat csinálok a Rogers Centerben.”
Emlékszem, ezt itt írtam.
- És 2018. november 28-án… 25-én. - Azt írtad:
„Telt ház a Rogers Centerben.”
Azért jött össze, mert előre kinyilatkoztattam a naplómban.
- Kitartóan kinyilatkoztattad. - Kitartó vagyok.
ROGERS CENTER, TORONTO A TURNÉ 77. KONCERTJE
Amit akkor csináltál...
Mindig is célom volt a Rogers Centerben koncertezni.
Amikor elkezdtem zenélni, minden nap elmentem mellette,
és arra gondoltam: „Egy nap itt fogok játszani.”
Jézusom!
Igen, haver!
Ó, istenem!
Mi ez?
Azt se tudom, mit nézzek.
- Hol van a színpad? - Ott, haver.
Őrület!
Elég nagy.
Őrület!
A színpadot kicsinek érzem.
Kicsinek tűnik a színpad?
Kicsinek érzed a színpadot?
Nem tudok új színpadot betenni, de…
Haver, ez tipikus!
Tudom. Idejöttem, és rögtön kicsinek érzem a színpadot.
- Próbáld meg felfogni! - Akkora, mint egy város.
Nézd!
Körülnézek a Rogers Centerben, és most először egy kicsit ideges vagyok.
Megyek az utcán, a kávézóból a srác: „Holnap megyek a koncertedre.”
A biztonsági őr a házból: „Holnap megyek a koncertedre.”
Mint egy nagy család.
Nem egyszerűen…
olyan érzés, hogy ez a legnagyobb koncertem. Inkább:
„Hihetetlen! A szülővárosában!”
„Tapintható a szeretet.”
„Itt koncertezik.”
„Az ország legnagyobb stadionjában.”
Őrület! Sosem éreztem még ilyet.
Hadd halljam!
Ez az!
Egész évben és majdnem egész életemben
erre a koncertre vártam.
Ötvenezer fős tömeg előtt állok.
Teljesen szürreális.
Mintha a lábam elválna a talajtól, és lebegnék.
Elejétől végéig színtiszta zene.
Mindenki együtt! Igen!
Szeretlek titeket. Köszönöm.
Azon az estén tapintani lehetett a szeretetet.
Toronto, teljes szívemből szeretlek. Köszönöm.
Köszönjük, hogy itt lehettünk.
Manny!
Dühös voltam! Azt hittem, elmentetek.
Ó, Shawn!
A legjobb koncerted!
Shawn, nagyon büszke vagyok rád.
Gyakran elsírom magam.
Shawn!
Legyen a teljes szett kettessel! Állítunk rajta, ha kell.
- Mindenhol kettő. - Igen.
A háttér most…
Amikor turnén vagyunk, rákattanok egy-egy akkordra.
Például erre.
Valami ilyesmi.
- Igen. - Ahogy egy szólamból átmegy a többe…
Nem tudnám megcsinálni.
- Na, tűnés! - El kell ismételnem…
Többnyire csak a zongorakíséretet játszom.
De most veletek tartanék, mert jó buli.
Még egyszer! Megyek, és meghallgatom.
Mert van az ez egyedi funkció…
Igen.
Valami hiányzik.
Valaki énekli ezt?
Te?
- Igen. - Túl halk.
Hol vagy? Kicsit hangosabban.
Igen, ez kell nekünk.
Mindig is éreztem a nyomást,
hogy folyton jobb és jobb legyek.
Most úgy érzem, itt a stúdióban…
Úgy érzem, oké, lesz, ami lesz.
Felvétel, George?
El kell fogadni, sőt, szeretni kell a tökéletlenséget,
mert ami az egyik percben tökéletlenség, a következő percben varázslattá változik.
Nem tudom, mit tehetnék még.
Talán túl sok vagyok a színpadon.
Talán.
- Igen? - Nyugisabban!
És felvettél plusz egy dalt.
Kettőt.
- És a vegyes rész is hosszabb lett. - Igen.
Szóval többet dolgozol.
Hogy vagy, London?
LONDON, A TURNÉ 26. KONCERTJE
Bocs, srácok. A hangom ma cserben hagy.
Szükségem lesz a segítségetekre.
Ígérem, hogy kiéneklem a szívemet, de a hangom ma tényleg nincs rendben,
szóval nagyon köszönöm.
Loopolnak.
Szólj, ha készen állsz.
- Amit csináltál... - Tudom, haver.
A 104 koncertből álló turnémon vagyunk, és…
az egyik felem azt gondolja:
„légy nagyon hálás”, és az is vagyok.
Igazán és nagyon hálás vagyok.
Imádom a koncerteket. Soha nem éreztem magam ilyen jól, de…
Ugyanakkor szeretnék a szüleimmel lenni, és filmeket nézni.
- Őrület. - Csinálsz egy fát a házamba?
Egy fát, de semmi mást.
Autókázni a külvárosban, feküdni a focipálya gyepén,
elszívni egy jointot a haverokkal, bámulni a csillagokat,
szárított marhahúst enni.
Kisvárosias dolgokra gondolni.
Tudod, ezek a dolgok…
azt hiszem, hiányoznak egy kicsit.
Most nagyon intenzíven élünk.
Sokat gondolok erre.
Ha elmondom a világnak, hogy hétköznapi vagyok,
akkor talán nem jönnek el a koncertjeimre,
nem hallgatják a zenémet,
és vége lesz az egész őrületnek?
Arra gondolok: „Talán nem kellene elmondanom, inkább folytatni a mutatványt,
egy darabig még úgy tenni, mintha Superman lennék.”
Játszottam.
Írok egy üzenetet az Instagramra.
„Ma eláraszt az élet szépsége. Itt és most, ahol vagyok, gyönyörű.
Olyan gyönyörű.
Olyan gyönyörű.”
MA ELÁRASZT AZ ÉLET SZÉPSÉGE. AZ ÉLET GYÖNYÖRŰ. KÖSZÖNÖM NEKTEK.
Ennyit tudok mondani nektek.
RIO DE JANEIRO, BRAZÍLIA
Mióta ez az egész elkezdődött, próbálok rájönni…
és milliárd ötletem van…
Gyakran kérdezik tőlem: „Miért történik ez veled?” Sok logikus válaszom van,
de egyik sem kielégítő, érted?
Folyton bemelegítem és ellenőrzöm a hangom, mert félek, hogy...
egyszer majd énekelni akarok, és nem jön ki hang a torkomon.
Nyisd a torok hátulját, és lélegezz be mélyen!
A torok nagyon laza és nyitott!
Mit csinálnak?
Szaladnak, mert látják, hogy mások szaladnak.
Ez a koncert őrület lesz.
Sikongatnak.
Vajon a zenekar ott van?
Talán azért, mert most posztoltam a naplementét az Instagramon.
Ami nem jelenti azt, hogy ott vagyok lent.
- Szia! - Fantasztikus élmény volt!
Istenem!
- Szóhoz sem jutok! - Semmi baj.
Örülök, hogy megismerhetlek.
Igen.
…és úgy éreztem, kapcsolódom hozzád és a körülöttem lévő emberekhez,
és annyira hálás vagyok, és…
Istenem!
- Csináljunk fotót? - Igen.
Megérkezel egy hotelbe egy országban, ahol még soha nem jártál,
és a hotel előtt 1000 ember vár rád…
Akárhányadszor is történik meg,
mindig álomszerű.
Nem tudom, hogy megszokom-e valaha.
Nem tudom, megszokható-e.
Annyira köszönöm!
Köszönöm, Shawn! Szeretlek!
SAO PAULO, BRAZÍLIA A TURNÉ 95. KONCERTJE
Mi a szitu?
Brazíliában vagyunk, ez a turné utolsó szakasza.
Ma arra ébredtem…
hogy elég beteg vagyok.
És holnap két stadionban játszom Sao Paulóban.
De tudjátok, mit? Minden oké, mert…
Kobe Bryant-videókat néztem, és feldobott.
- Duzzadt volt a bal hangszalagom. - Igen, meg van duzzadva.
Csak szeretném megnézetni. De tudok hangosan énekelni.
- Oké, inkább csak… - Jó, nem fogok.
Igen.
Nagyon köszönöm.
Szia, hogy vagy?
Megvagyok.
Ezt hallgasd! Olyan, mintha…
Nem tudom. Nyugtalanító.
Mennyi az idő?
Fél négy.
Mikor kezdődik a koncert?
Fél kilenckor.
Szerintem nem jó ötlet. Ez az érzésem.
Adom Cezt.
Kérlek, mondd meg neki, hogy...
hogy a hangom…
A hangod olyan, hogy beszélned sem lenne szabad.
Félek, hogy komoly gond lesz a hangszáladdal…
Hallasz?
Igen.
Szia!
FaceTime-on felhívtuk Nasserit a másik orvossal.
Megnézte az összes videót.
Mindent megnézett.
Teljesen megbízom benned, és egyetértek.
Igen, az igazság az éneklésben van. Igen, 100 százalékig.
Ott van-e vagy nincs. Igen.
Oké, ha azt mondod, káros lenne most bemelegíteni,
akkor nem tesszük.
Rendben. Kösz, Eric.
Rendben. Szia, haver!
A mai után még 11 koncert van.
Ha erőltetjük a mai koncertet, az az összes többit veszélyeztetheti.
Gondolkodnunk kell…
- Mi legyen a koncerttel. - Igen.
Dr. Nasseri, itt Cez.
Ericet is bekapcsolom a hívásba,
és itt van Shawn is.
Shawn, van bármi javulás?
Nincs.
Öt óra múlva lesz a koncert, Cez?
Igen, 30 perc van kapunyitásig.
- Harminc perc múlva? Miért ilyen korán? - Mert a helyszín egy stadion.
Értem.
Láttunk olyanokat, akik azt mondták,
bármi lesz, megcsinálják a koncertet,
aztán teljesen bevérzett a hangszál, és műtétre volt szükség.
Tudom, hogy nem jó érzés lemondani egy koncertet, de…
Én csak azt tudom mondani,
hogy nincs hangod, és még 11 koncert van hátra.
A stadionbeli koncerttel
a többi 11 koncertet teszed kockára.
Igen.
Mit gondolsz, Shawn?
Nem tudom. Nem vagyok döntésképes.
Túl sok ez most neki.
Tehát mindketten azt mondjátok,
hogy mondjuk le a koncertet, ugye?
- Egyhangúlag, igen. - Oké.
Akkor mi is átbeszéljük, és…
Tájékoztatunk titeket a végső döntésről,
hogy képben legyetek.
- Oké. - Rendben. Köszönjük.
Vigyázz magadra!
Mindjárt jövök, oké?
Lemondta!
„Szomorúan, de el kell mondanom,
hogy az orvosok szerint, ha ma este fellépnék,
az hosszú távon veszélyeztetné a hangomat.
Nagyon szeretlek titeket, és szívből bocsánatot kérek,
és azt kívánom, bárcsak énekelhetnék ma este.
Ha legközelebb Dél-Amerikában járok, kárpótollak titeket.”
- Anya! - Drágám, sajnálom.
Remek volt a tegnapi koncert. Már volt ott egy koncerted. Szóval…
A tegnapi megvolt. Már láttak.
Átélhették. Így mégse olyan, mintha ott se jártál volna.
Mondtad, hogy beteg vagy, gond van a hangoddal,
de nem mondtad, hogy ilyen komoly.
Semmi gond. Nem a világ vége, drágám.
Lélegezz be mélyen!
Igen.
Nem tudsz mit tenni.
Szeretlek.
Én még jobban téged, drágám.
Minden rendben. Nem lesz gond.
Ez van.
A rajongóid meg fogják érteni.
Azt hittem, elég pihentetni a hangod. Nem tudtam, hogy komoly.
Nehéz elfogadni, hogy nem tehetek semmit,
mert 40 000 ember vár a stadion előtt.
És a gyomrom…
görcsbe rándul.
Hűha, hát ez hirtelen jött.
Emlékszem, mikor visszaértünk a hotelbe,
és felmentem a szobámba, nagyon el voltam keseredve.
Aztán hangokat hallottam kintről.
Kinyitottam az ablakot, és vagy 2000 ember volt az utcán.
Olyan szép volt.
Akkor arra gondoltam: „Hihetetlen…
Hihetetlen, milyen jók az emberek.”
Nagyon szép volt.
Egy darabig el voltam keseredve.
A stadionban ültem, és arra gondoltam, az egész az én hibám.
A legrosszabb, hogy úgy éreztem, cserben hagytam őket.
A következő tíz évben maximális sebességre kapcsolok.
Mint egy ereje teljében levő sportoló.
Folytatnom kell.
CARMEL, KALIFORNIA A „WONDER” FELVÉTELÉNEK UTOLSÓ ALKALMAI
A turné nehézségei sok szempontból
pozitívabb gondolkodásra sarkalltak.
A szorongásról inkább úgy írok, mint…
társról, akivel együtt kell élnem, nem mint legyőzendő ellenségről.
Lehetne kétszer?
- Igen, úgy jó lesz. - Király.
Alig várom, hogy turnén énekeljem a dalt.
Az összes szám olyan jól játszható, jó értelemben.
Itt jöjjön be még egy szintetizátor…
a háttérből, mint…
Aztán egy harmadik is,
fokozásképpen.
Amikor elkezdesz egy albumot, nem tudod, mire számíts.
El kell merülni benne, és lesz, ami lesz.
Csak egy apró valami a háttérben.
- Érezted az apró valamit? - A szünetet? Aha.
Jöhetsz.
Hogy hangzanak a kürtök?
MEXIKÓVÁROS, MEXIKÓ A TURNÉ UTOLSÓ KONCERTJE
- Így szoktunk beállni? - Ez a névjegyünk.
Király.
- Szép idők. - Az utolsó koncert.
- És minden jegy elkelt.
Telt ház, bébi!
Hogy nézhetsz ki ennyire jól?
- Hogy vagy? - Jól.
- Hé! - Hogy érzed magad?
- Hogy vagy? - Anya az?
- Igen. - Szia, anya!
Várj, megfordítom!
Százöt koncert… Egy évig ez a turné volt az életem.
Keserédes.
De azért inkább édes, mint keserű.
Boldoggá tesz, amikor idejövök,
és aztán hirtelen
meglátom a Manny-táblát: „Váó, Manny a városba jön!”
Vihar fenyegeti
Az egész életemet
Ha nincs menedék
Igen, eltűnök
A háború, gyerekek
Csak egy lövésnyire van
- Helló, haver! - Helló, haver!
A turné végére rájöttem,
hogy egész életemben ezt akarom csinálni.
Egy nagyon-nagyon intenzív év végén azt érzem,
hogy újra végig akarom tolni.
Szeretném, ha a turné végén tudnék mondani valami bölcset, de…
Tudjátok, mi az igazság?
Felmegyek a színpadra, körülnézek, és arra gondolok:
„Csak egy srác vagyok, aki nagyon szereti a zenét.
Csapjunk bele!”
Igen, énekeljetek!
Vegyük fel!
A feliratot fordította: Klein Szilvia