Downloaded from YTS.MX
Abych pravdu řekl, nemyslím, že jsem věděl, co dělám.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Věděl jsem, že píšu hru o životě gayů.
Když jsem tuhle hru začal psát,
spousta lidí ve vysokých pozicích mi radila,
abych to nedělal.
Existují historické skutečnosti, které jsou součástí sociální DNA.
Pokud znáte historii, můžete být lepším člověkem.
Pro mladé lidi, kteří Kluky z party neznají,
je to připomínka toho, jak těžké a bolestné to bývalo.
Byla to velmi sdělná a bezprecedentní hra.
Do té doby nikdo nic podobného neviděl.
Bylo to v roce 1968, těsně před Stonewallem.
STONEWALL… KONEC ÚTLAKU
PRÁVA PRO VŠECHNY
Pamatuju si, že v New York Times to zapadlo
někam na stranu 18 nebo 19.
Mělo to jakýsi prapodivný titulek,
něco jako „Nepříjemnost v baru ve Village“ nebo podobně.
Nebyla to událost, která by značila počátek velkých změn.
Začaly se čeřit vody.
Všechna ta frustrace, která se dlouho střádala,
vybublala na povrch.
Být gay nebylo legální ani to nebylo akceptováno.
Pro muže bylo ilegální spolu tančit.
Gayům bylo zakázáno se sdružovat.
Mohli vás zkrátka zatknout za to, že se socializujete.
Byl jsem tak mladý nebo tak hloupý,
že mě ani nenapadlo, že riskuju.
Prostě jsem dostal nápad na hru,
ve které se devět gayů sejde na oslavě narozenin.
Je prvním člověkem, který se nebál téhle výzvy
a napsal o životě gayů naprosto komerčním způsobem.
Je to monumentální.
Martova hra gayům ukázala, že je svět vidí.
A pak následovaly náročné dialogy o tom, jak by je měl vidět.
Na téhle hře je úžasné,
kolik je v ní skvěle vystavěných postav gayů.
Nejsou to stereotypy.
Pro mě jsou opravdovými muži. Tak je Mart napsal.
Mají chyby, jako všechny dobré postavy
a všichni dobří lidé.
Film je obsazen hrdými gayi, kteří hrají gaye.
Když dáte dohromady devět gayů, je to úplně jiná dynamika,
naprosto jiná energie,
a je úžasné to sledovat.
Když protagonisté říkají: „Jsem gay a pořád pracuju
a získávám role ne navzdory tomu, ale díky tomu…“
situace se zkrátka změnila.
Změnilo se paradigma.
Na té hře je něco, s čím se moje generace může ztotožnit.
Je to součást historie,
součást jakéhosi ducha tohoto světa, který se nikdy nezmění.
Harold má černý kudrnatý vlasy.
Tenhle týpek je skoro plešatej.
Díky. Jdi do hajzlu.
Tu hru jsem prodal tak,
že jsem ji nabízel jako komediální drama.
Prodala se díky humoru.
A…
ten humor…
ji odlehčil.
Svou duši jsem sice nikdy neviděl,
ale podle mámina rabína je to pěknej kus.
Snad si diváci vezmou něco i z toho vážného obsahu,
který je skrytý pod humorem.
Za tu dobu jsme ušli velký kus cesty.
Za to, že se situace po celém světě zlepšila,
vděčíme věcem a momentům, jako jsou tyhle.
Dnes, o padesát let později, může být každý otevřeně sám sebou.
Podívejme se zpět na to,
kde jsme byli, a na to, kde jsme teď,
a poděkujme těm, kteří nás sem dostali.
Vítejte.
Pojďte dál. Tohle je můj byt.
Mart Crowley nám moc pomohl, protože s námi sdílel
vzpomínky na to, jak hru psal,
a historky o tom, čím jsou postavy inspirovány.
Vycházejí z lidí, které znal.
Je to jeho skupinka přátel,
které přivedl k životu v tomto imaginativním počinu,
v této kreativní sázce do loterie.
Tohle je taková newyorská galerie, jak vidíte…
vejde se sem jen jeden člověk.
Tohle jsou moji přátelé.
Kluci z party měli premiéru v divadle Off Broadway
čtrnáctého dubna.
Byla to Velikonoční neděle
a měli jsme takový vtip: „Snad to nenaklade vajíčka.“
Hra byla znovu uvedena třicátého dubna 2018.
Padesát let později.
Tohle je fotografie, kterou jsme použili k propagaci…
hry na Broadwayi.
Zcela zřejmě je to focené podle originálu.
Tohle jsou herci a já.
Chtěl jsem vzdát hold statečnosti těch,
kteří vzali ty role
navzdory doporučením svých agentů.
Byly tam skryté obavy z toho,
jaký to bude mít dopad na ně a jejich kariéry.
Podle mě byl každý z nich svým způsobem
neskutečně odvážný, že se podílel na vzniku té hry.
Byla by to kariérní sebevražda,
kdyby se přiznali…
a nemyslím tím to, že by osobně přiznali homosexualitu,
někteří nebyli gayové.
Všichni herci v téhle verzi jsou otevřeně gayové a jsou úspěšní,
ale v té původní hře hráli šest z devíti postav gayové
a tři hráli heterosexuální herci.
Všichni z nich však riskovali všechno.
Komunita gayů byla zapovězená, takže o ní nikdo nemluvil,
pokud jste nebyli gayové nebo jste neznali někoho, kdo je gay.
A i pak jste o tom mluvili uvnitř…
svých domovů, protože na veřejnosti se to neprobíralo.
A tady jsem s Billym Friedkinem na scéně
hry Kluci z party.
Tohle je původní design od Petera Harveyho.
Napsal jsem Martovi a teď od něj mám spoustu e-mailů.
Jsou vážně skvěle napsané a velmi čtivé.
Popisuje v nich různé filmy, které ho ovlivnily,
a v které zemi je viděl,
protože stejně jako Michael
pořád někam létal.
Tahle krabička na cigarety byla dárek od herců a štábu.
Koupili ji v Tiffany's…
ale v Tiffany's ji nechtěli gravírovat, protože je na ní replika:
„Díky. Jdi se bodnout.“
Víš, co jsi, Michaele?
Jsi fakt formát.
Díky. Jdi se bodnout.
Tohle je Douglas Murray, který byl inspirací pro Donalda.
Ta hra je věnovaná Dougovi
a Howardovi.
Nemohli se vystát.
Tohle je moje kmotřenka, která drží…
tu fotografii,
která je ve hře dárkem.
Ta hra prošla spoustou různých iterací z hlediska toho,
jak na ni společnost nahlíží.
Byla zbožňovaná, protože to bylo poprvé, kdy byli
gayové takto vyobrazeni na jevišti.
A taky byla zatracovaná, protože byla podle lidí zpátečnická.
Je skvělé, že se k ní můžeme po padesáti letech vrátit a říct si,
že je to součást naší historie.
Tuhle fotku mám moc rád.
Na jedné straně je Joe…
na druhé Ryan
a tady jsem já.
Fakt, že všichni obsazení herci jsou otevřeně gayové,
je důkazem toho, jak daleko jsme došli
a že dnes mohou být všichni otevřeně sami sebou.
Někteří lidé
nám děkovali za vyprávění jejich příběhu.
A pak tu byli mladí lidé, co říkali: „To je můj příběh.“
Jeden člověk, který brečel, mi řekl,
jak moc je hrdý na to,
že je otevřeně gay.
Gayové mého věku mi říkali,
že gayové jsou dnes jiní.
A mladí říkali…
„Páni, my jsme pořád přesně takoví.“
Máme tu takový fenomén, kdy gayové v padesátkách neví,
jak stárnout s grácií.
Mart je podle mě ukázkou toho, co je možné.
Tady je cena Tony, kterou jsme vyhráli.
Byl jsem opravdu překvapený.
Nikdo tomu nevěří, ale byl.
Neměl jsem ani připravený proslov.
Věděl jsem, komu poděkovat,
vyndal jsem seznam všech, kteří si to zasloužili,
ale oči se mi zalily slzami a nedokázal jsem to přečíst.
Tohle je telegram od mého psychiatra.
Poslal mi to v den premiéry.
„Drahý Marte, nikdo na tebe není pyšnější než já.“
Spoustu jsme toho spolu zažili,
podle mě byl nadšený ze svých výsledků.
- Připravit. - Jedeme.
Hraju Harolda.
Je to komplikovaný muž.
Vím, že je inspirován někým z Martova života,
Howardem Jeffreym.
Vždy je zajímavé slyšet příběhy o lidech,
kteří inspirovali postavy.
To bylo super.
Howard Jeffrey byl můj nejlepší kamarád.
Řekl bych, že Michael,
hlavní postava, je inspirovaný mnou.
A Harold, který je v té hře jeho úhlavním nepřítelem,
je inspirován Howardem.
- A jak se máš ty? - Jsi zhulenej a jdeš pozdě.
Měl jsi sem dorazit přibližně mezi půl devátou a devátou.
Tohle je Howard Jeffrey.
Fotografoval ho Jerome Robbins.
Jak vidíte, Howard je velmi pohledný muž.
Živil se jako tanečník.
Chtěli ho ti nejlepší choreografové.
Narodil se v Los Angeles a pracoval po celých státech.
Byl součástí spousty největších filmů té doby.
Howard naučil Natalii Wood všechnu choreografii
ve filmu West Side Story.
Tehdy jsem ho poznal.
A z nás tří se stali přátelé na celý život.
Velké filmové hvězdy ho milovaly,
obzvlášť pokud samy netancovaly.
Barbra Streisand ve svém prvním filmu Funny Girl
tak závisela na Howardovi, že chtěla všechny tance s partnerem
tančit jedině s Howardem.
A proto byl součástí série Ziegfeld Follies
s těhotnou nevěstou.
Trvala na tom, že bude jedním z číšníků v písni „Waiter's Gallop“.
Tady je zase Howard.
Tohle je jedna z jeho posledních fotografií,
v té době už byl velmi nemocný.
Tohle je v Itálii.
Howard Jeffrey zemřel během epidemie AIDS.
Bylo mu 52, stejně jako je teď mně.
Jak jste slyšeli, Mart o něm mluví,
jako by se s ním viděl včera.
Je velmi přítomný v Martově představivosti a taky v tom, co napsal.
Ta hra je věnovaná jemu.
Nevěděl o ní, když jsem ji psal.
Bál jsem se mu o tom říct,
protože jsem netušil, jak na to bude…
reagovat.
Co je tu kurva k smíchu?
To, co jsem se dozvěděl o Howardovi
a jeho složitosti, se do určité míry promítá do Harolda.
Život je setsakramentská sranda. Pamatuješ si život, ne?
Po přečtení Martových dialogů je vám hned jasné,
co je to za člověka.
Přidám si jednou, dvakrát a možná i čtyřikrát.
Naprosto zoufale se snažím neshodit.
Howard je inspirován také mým životem
a mými vlastními zkušenostmi s lidmi.
To všechno mi pomohlo
doladit detaily mé verze Harolda.
Vím, že Zach je velmi vtipný člověk se skvělým smyslem pro humor.
Věčně jsem zapomínal a má zlomyslná máma byla sjetá po salátu.
Ale jí se to asi líbí.
I když přijde třeba na snídani, vždycky říká:
„Dáme si salát!“
Říkal jsem si, že bude zajímavé postrčit ho tím směrem,
ukázat tuhle jeho stránku,
kterou od něj většinou nikdo nevyžaduje.
Teď jsem na řadě já.
Ať chceš nebo ne, Michaele, tady to máš.
Howard byl stejný, jako je v té hře.
Posel pravdy,
ničitel předstírání.
Howard mě byl vždy schopen přečíst.
Nic jsem před ním neschoval.
Vynechal jsi jednu věc.
Ty prášky jsou zaplacené.
V té době mi to samozřejmě velmi vadilo
a dostali jsme se do spousty konfliktů.
Michaele, díky za zábavu.
Ale když se na to podívám zpětně, dozvěděl jsem se od něj o sobě víc,
než od kohokoli jiného.
No tak, Texi.
Nástup.
Když jsem začal psát tuhle hru, chtěl jsem, aby Emory
Haroldovi dal jako narozeninový dárek prostituta.
Potřeboval jsem prostituta jako dárek.
Naprosto mě fascinovali. Kdykoli jsem jel na Fire Island,
přesně jsem věděl, kdo tam ten večer pracuje.
A byl tam jeden muž, který byl obzvlášť kouzelný.
Páni, taková krása.
Věděl, jak moc mě fascinuje, že je prostitut.
Když jsem s ním tancoval,
zeptal jsem se, jaké to je,
spát se všemi těmi muži.
Jak to dělá?
Na to mi odpověděl:
„Nejsem jako ostatní prostituti.“
Snažím se ukázat trochu citu.
Necítím se pak jako taková coura.
A já si říkal: „Panebože!“
Nic tak dobrého bych nedokázal napsat.
Zavolám zítra.
Jsme na scéně filmu Kluci v partě.
- „Kdo jsi?“ - „Kdo jsi?“
Vypadá to, že ses připravil…
Ne, nepřipravil.
Improvizuju.
- Vážně? - Jo.
Svojí hrou jsi od základů změnil pop kulturu.
Tohle bylo první vyobrazení gayů.
MART CROWLEY KLUCI V PARTĚ
Jak vnímáš to, jak jsou dnes gayové vyobrazováni?
Co je povědomé a co ne?
Jsem rád, že se z toho stalo téma,
o kterém se mluví všude.
Zdá se, že dnes každá hra na Broadwayi
a každý muzikál má v sobě nějaký element LGBTQ:
A to je skvělé.
Kdo k čertu jsi?
Když jsi napsal hru Kluci v partě,
bylo ti tolik, kolik je teď mně.
Asi bych se měl ptát sám sebe, jaké to pro mě je.
Asi ano, ale nechci tě strašit.
Z toho, jaké je být v tvém věku, si pamatuju jen…
To ani nemůžu říct.
Prosím, řekni.
Už jsi na tom líp, je ti…
- třicet… - Jo.
…jedna.
Ano!
Hodně štěstí zdraví!
Říkal jsem si…
Když mi bylo 31, říkal jsem si: „Sakra, už je mi přes 30.
Ničeho jsem nedosáhl.
Musím něco udělat.“
Ve fitku po cvičení nikdy nechodím do páry.
Není to dobré. Vyfoukne tě to.
Nerad stavím svoji sexualitu do popředí,
ale zároveň jsem se dostal do fáze,
kdy jsem…
trpěl, protože jsem musel část svého já skrývat.
A věděl jsem, že existují jiní lidé v branži,
kteří také trpí a skrývají své skutečné já,
kterým manažeři domlouvají falešná rande a podobně.
Vnímal jsem to jako pokračování
skrývání pravdy před mladým publikem.
Říkal jsi, že se hra Kluci v partě
zrodila z tvé frustrace
ohledně naší branže a celého světa.
Mé přiznání k homosexualitě pro mě bylo podobné.
A co za dvacku děláš?
Co můžu.
Tohle je ten typ produkce…
který nás snad posune vpřed
a podnítí ještě víc debat.
Taky doufám.
Mluvíš někdy ve své hlavě s herci,
kteří tu už s námi nejsou?
Jsem opravdu sentimentální.
Dobře to víš, protože se snadno rozpláču.
Úplně jsem to posral na předávání cen Tony.
Vyšel jsem na pódium
a vás devět stálo za mnou.
Chtěl jsem to celé věnovat těm klukům, kteří statečně hráli
v té původní hře.
- Jo. - Dlužil jsem jim to.
Stejně jako za produkci téhle reprízy vděčím tobě,
ostatním osmi hercům a Joeovi Mantellovi.
Byl jsem tak šťastný, že tam všichni jste…
že jsem vám zapomněl poděkovat!
Bylo by hrozný, kdybys ji měl...
Už mlčím.
Je něco, co bys chtěl,
aby si diváci odnesli
z té hry nebo filmu v roce 2020?
Jo, chci, aby si z toho odnesli všechno.
- Vezměte si to a běžte. - To mě podrž.
Ne, vážně.
Můžou si z toho vzít, co chtějí, a nechat tam to, co nechtějí.
Víš co? Líbí se mi tvůj přístup.
Asi si ho přivlastním.
„Vezměte si z toho, co chcete.“
- Je to pravda. - Užijte si to.
Podívej se, co se během těch let stalo.
Naštěstí se tomu dnes můžeme smát,
ale tehdy na tom nebylo nic vtipného.
A přesto je v těžkých dobách humor důležitý.
To si musím zapsat!
- Tak jo, díky! - Díky!
Pojďme na to. Můžeme.
Akce.
Musíme zatelefonovat člověku,
o kterém si myslíme, že jsme ho skutečně milovali.
Líbí se mi jejich přístup. Je realistický.
- Vypadám úžasně? - Naprosto úžasně.
Když se na něco podíváte zpětně
říkáte si, že jste směšně oblečení nebo máte směšný účes,
nebo jste nostalgičtí.
Ale když v té době žijete, nevnímáte to tak.
Dělal jsem chlapáka
a myslel si, že si nelžu. Fakt jsem myslel, že jsem hetero.
Ano, byla to doba schovávání se.
O každém se automaticky předpokládalo, že je heterosexuální,
ale to rozhodně nebyla pravda.
Bernard se podle mě cítí dobře ve své kůži,
přestože patří ke dvěma menšinám.
Je gay a černoch, ale je taky intelektuál a žije v New Yorku.
Mám příklady gayů tmavé pleti, kteří nosili obleky
a fungovali ve světě bělochů, ale nikdy nezradili svou příslušnost.
Necháš se od něj neustále ponižovat tím, že si z tebe dělá sluhu.
On může, Michaele.
Já můžu. Ale ty nemůžeš.
Představuju si, že zítra snídám s Jimmym Baldwinem
a řeknu mu, co mi minulou noc provedli.
Nejsem připravená na detail, pane DeMille.
Část mě, jakožto herce, vždycky z postavy něco vstřebá,
takže jsem teď poněkud výraznější, protože hraju Emoryho.
Je to velmi vážné.
S Joem jsme mluvili o tom, jak moc má být Emory viditelný,
což pro mě bylo poněkud náročné,
protože nejsem zvyklý být tak výrazný,
ale od Emoryho jsem se naučil,
že vlastně můžete být výrazní, aniž byste ostatním brali prostor.
Zeptej se, jestli má cukrovou pusinku.
Tohle jsem já.
Ať se to lidem líbí, nebo ne, já jsem prostě já.
Kdo je ta postava?
Kdo byla?
Kým by si přála být?
Tohle je Andy Rannells v Omaze.
Tohle jsou mé páté nebo šesté narozeniny.
Od mámy jsem dostal Malibu Kena a Malibu Barbie,
protože jsem je chtěl.
Myslím, že mi chtěli dávat panenky Barbie,
abych si hrál s mladší sestrou, ale já prostě chtěl Barbie.
Tohle je fotka z roku 1988 z pittsburské opery CLO.
Má první profesionální produkce Čaroděje ze země Oz. Hrál jsem Mlaskala.
Mám skvělý make-up, dělal jsem si ho sám.
Jsou Vánoce, kovbojové v té době asi letěli.
Vypadám tak na čtyři nebo pět.
Máš sourozence?
Ano. Mám staršího bratra, který měl stejný kostým.
Asi ho vymazali z fotky. Promiň, Neile!
Tohle bylo někdy v polovině sedmdesátých let v Pittsburgu.
V době, kdy nebylo v pořádku být gay.
Tohle bylo okolo roku 1983 v texaském Dallasu.
Moje matka milovala červené koberce. Člověk si připadal jako hvězda.
Severní Karolína, bylo to těsně předtím, než jsem se oženil s kočkou.
Jak to manželství dopadlo?
Ta kočka zemřela.
- Jsi tedy vdovec. - Přesně.
Tohle je fotka pořízená ve škole během focení.
Zajímavé je, že jsem si tu košili vybral sám,
protože mi připomínala bratrovu košili a přišla mi hustá,
ale taky jsem si mohl vybrat pozadí.
Chtěl jsem mít své oblíbené oranžové triko,
ale máma trvala na košili.
Když šla do kuchyně, oblékl jsem si své oblíbené triko a utíkal do školy.
Když přišly fotky a viděla, co mám na sobě,
uvědomila si, jak jsem na té fotce šťastný
a že by mě měla nechat nosit, co chci.
Neříkáte si, jestli to bylo před nebo po tom…
co jsem se vykadil?
- Směješ se, jako by to bylo po. - Určitě.
- Tak jo, rychlé odpovědi. - Jo!
Nikdy ti nedošly nápady ohledně…
Mých vlasů.
Červené barvy.
Vzpomínám si, že jsem byl posedlý červenou.
Rodinné talentové soutěže při Díkůvzdání.
Je těžké přenést se zpět do těch let.
Líbí se mi, že stojím úplně stejně, aniž bych si to uvědomil,
ale přesně tak stojím.
Tehdy bys nikdy…
Tehdy bych nikdy…
nenaštval mámu.
Nehrál fotbal.
Nenechal sestru vyhrát soutěž ve zpěvu na playback.
Nesnědl všechnu zeleninu.
Což je úplný opak toho, jak to mám dnes,
kdy jím hlavně zeleninu. Rodiče, neztrácejte naději.
Tohle mi většinou jde, Charlie.
Nevím, co se to děje.
Asi zvláštní otázky.
Nechtěl bys ani slyšet o…
Okře. Nenáviděl jsem okru.
Okra. Ne Oprah.
A kým jsi chtěl být?
Chtěl jsem být filmovou hvězdou.
Ariel z Malé mořské víly.
Dobrým přítelem.
Snad jsem naplnil tvá očekávání, zlato.
- Jsme tu. - Ahoj.
Rád tě tu vidím.
Kde to jsme?
Jsme v baru Julius',
který jsem za svůj život mnohokrát navštívil.
Pozadí!
Je skvělé být ve filmu, obzvlášť s tebou
a touhle krásnou hedvábnou kravatou se zlatým prstenem,
který nezůstane na místě.
Jsou tu nějaké zásadní rozdíly mezi natáčením téhle verze oproti původní?
Jsem oficiálně dospělý. Včera jsem slavil 84. narozeniny,
takže se můžu považovat za dospělého.
Tehdy jsem byl jen rozpustilý mladík
plný energie a elánu.
Dnes už to není takové.
Každopádně je úžasné stát tu
v takový nádherný den a natáčet přímo za rohem.
Včera?
- Včera. - Vše nejlepší.
To je úžasné.
S dovolením.
- Kdy jste hrál poprvé? - Dnes.
- Dnes? Vážně? - Ano.
Nejlepší dárek, co jste mohl dostat.
Rozhodně. Bylo to fantastické.
Zpátky doma.
Jsem zpátky po padesáti letech.
- Úžasné. - Jsem zpět.
To je fakt super.
Fantastické. Návrat legendy.
Díky. Přeju hodně štěstí.
Moc díky.
Hodně štěstí, zdraví,
hodně štěstí, zdraví.
Hodně štěstí, milý Marte…
Mart je první, kdo touhle hrou vztyčil pomyslnou vlajku.
Obstála jakožto skvělý kus dramatické literatury
a jistě tu ještě dlouho bude s námi.
MART CROWLEY 21. SRPNA 1935 – 7. BŘEZNA 2020
Překlad titulků: Sebastian Jágr