Downloaded from YTS.MX
Jeg er ikke sikker på, jeg anede, hvad jeg lavede.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg vidste, jeg skrev et skuespil om livet som homoseksuel.
Da jeg begyndte at skrive stykket,
havde mange betydningsfulde mennesker sagt,
at jeg ikke skulle røre emnet.
Visse historiske ting er en del af ens sociale dna,
og man kan være en bedre version af sig selv,
hvis man tænker på det.
For unge, der ikke kender til Boys in the Band,
er det en påmindelse om, hvor svært og hvor smertefuldt det var.
Stykket var åbenbarende og uden fortilfælde.
Ingen havde set noget lignende dengang.
Det er i 1968, lige før Stonewall.
"STENVÆG" BETYDER… KÆMP!
BORGERRETTIGHEDER
Historien blev begravet i New York Times.
På side 18 eller 19 eller lignende.
Den havde en underlig overskrift.
"Ubehagelighed på landsbykroen", eller sådan noget.
Det antydede ikke en begivenhed, der definerede en æra af frigørelse.
Tingene begyndte at koge over.
Frustrationen og desperationen, som de oplevede,
kom op til overfladen.
Det var ulovligt at være homoseksuel. Det var ikke accepteret.
Det var ulovligt for mænd at danse sammen,
Det var ulovligt for grupper af bøsser at samles.
Man risikerede at blive anholdt, når man socialiserede.
Jeg var så dum eller så ung,
at jeg ikke følte, at jeg løb nogen risiko.
Jeg fik en idé til et teaterstykke.
Ni bøsser til en fødselsdagsfest.
Han er den første, der tager udfordringen op.
Altså at skrive om homoseksuelle mænds liv på en måde, der faktisk var kommerciel.
Det er en skelsættende ting.
Marts skuespil viste bøsser, at de kunne blive set.
Derefter kom der svære samtaler om, hvordan de skulle ses.
Det vidunderlige ved dette stykke er,
at der er så mange forskellige velskrevne bøssekarakterer.
De er ikke klicheer.
De er rigtige mænd, for Mart skrev dem som rigtige mænd.
De er ufuldkomne, som alle gode karakterer og gode mennesker er.
Rollelisten bestod af stolte erklærede bøsser, som spillede bøsser.
Der er et andet kammeratskab
og en anden energi, som eksisterer,
når man sætter ni bøsser sammen.
Og det er smukt at se.
Når hovedroller siger: "Det er den, jeg er, og jeg arbejder stadig"
eller "Jeg arbejder ikke på trods af det, men på grund af det",
er det et vendepunkt.
Det ændrer tidsånden.
Der er noget meget bekendt ved det for min generation.
Det viser, at det er en del af historien
og en slags ånd i verden, der altid vil være der.
Harold har jo tæt, sort, krøllet hår.
Ham her er stort set skaldet.
Tak, og rend mig!
Jeg solgte stykket
som et komediedrama.
Og grinene solgte det.
Og…
…grinene…
…gjorde det lettere.
Jeg aldrig har set min sjæl,
men min mors rabbi siger, at den er skøn.
Jeg håber, de tager det alvorlige indhold,
der ligger under overfladen, til sig.
Det er længe siden, og vi er kommet langt.
Hvis tingene er bedre i dag, og det håber jeg på verdensplan,
så er det på grund af sådan noget og på grund af tider som disse.
Halvtreds år senere… Nu behøver ingen lyve om, hvem de er,
og vi kan se tilbage og sige:
"Hold da op. Vi var der, og nu er vi her.
Lad os takke dem, der fik os så langt."
Hej.
Kom ind. Velkommen til min lejlighed.
Mart Crowley hjalp ved at dele minder, han havde
fra processen med at skrive stykket.
Der var mange personlige historier om, hvem karaktererne løst var.
De er baseret på folk, han kendte.
De er hans gruppe af venner,
som blev bragt til live i hans fantasi,
som indebar en stor kreativ risiko.
Det er nærmest et New York-galleri. Det er…
…akkurat bredt nok til én person.
De er mine venner.
The Boys in the Band havde oprindeligt premiere på Broadway.
Den 14. april.
Det var faktisk påskesøndag,
og folk sagde: "Jeg håber ikke, det bliver et æg."
Genopførelsen af stykket var den 30. april 2018.
Halvtreds år senere.
Det er billedet, der blev brugt som reklame…
…for stykket på Broadway,
og det laver selvfølgelig sjov med det originale billede.
Her står vi, rollebesætningen og jeg.
Jeg ville anerkende det mod,
som fyrene, der tog rollerne,
på trods af deres agenters anbefaling, udviste.
Der var en enorm frygt for,
hvad det kunne betyde for dem og deres karrierer.
De var alle på deres egne måder
utroligt modige at turde bringe det til live.
Det ville have været karriereselvmord
at springe ud,
ikke bare anerkende over for sig selv, at de var bøsser,
og det var nogle af dem ikke.
Alle skuespillerne i denne udgave er sprunget ud og har succes,
men i originalen var seks homoseksuelle,
og tre blev spillet af heteroskuespillere.
Men de risikerede alle alt.
Det homoseksuelle miljø var forbudt, så ingen talte om det,
medmindre man var bøsse og kendte en anden, der var bøsse,
så talte man om det bag…
…hjemmets fire vægge. Der var meget lidt i offentligheden om det.
Der er Billy Friedkin og jeg på scenen
til The Boys in the Band.
Her er de originale kulisser af Peter Harvey.
Jeg skrev til Mart, og jeg har et ton e-mails fra ham nu,
som er så godt skrevet og så gode at læse
om alle de film, der påvirkede ham.
"Jeg så det her i det land."
Han er som Michael.
Han var altid ude at rejse.
Denne cigaretæske var en gave fra skuespillerne og holdet.
De købte den i Tiffany's,
men de ville ikke indgravere den med et citat fra stykket,
som er: "Tak, og rend mig!"
Ved du, hvad du er?
Du er en ægte person.
Tak, og rend mig!
Donald er baseret på ham her.
Min ven Douglas Murray.
Stykket er dedikeret til Doug
og til Howard.
De kunne ikke udstå hinanden.
Det er min guddatter, og hun holder fotografiet,
som er en gave i stykket.
Stykket har gennemgået mange forskellige iterationer
i forhold til, hvordan samfundet har opfattet det.
Det var elsket og tilbedt, fordi det var første gang,
bøsser blev portrætteret sådan på scenen.
Så blev det forhånet, fordi folk syntes, det var gammeldags.
Det gode ved 50 år senere er,
at vi kan se det på en måde, hvor vi kan sige:
"Det er en del af vores historie."
Det her billede er jeg glad for.
Joe står i den ene side
og Ryan i den anden,
og jeg er her.
Det, at alle skuespillerne er erklærede bøsser,
var en god måde at vise, hvor langt vi er nået,
altså at man nu kan være ærlig over for sig selv.
Der var folk, der sagde:
"Jeg husker det. Tak, fordi I fortæller vores historie,"
og så var der unge, der sagde: "I fortæller min historie."
En person græder, og han siger:
"Jeg er bare så stolt,
så stolt over at være erklæret bøsse."
Folk på min alder sagde:
"Sådan er det ikke længere."
Og så
siger yngre: "Sådan er det stadig."
Der er et fænomen som 52-årig bøsse, hvor man
ikke rigtig kan finde ud af at blive gammel.
For mig er Mart et eksempel på, hvad der er muligt.
Her er den Tony-pris, vi vandt.
Jeg blev enormt overrasket.
Det tror ingen på, men det blev jeg.
Jeg havde ikke engang en tale klar.
Jeg vidste, hvem jeg skulle takke.
Jeg tog en liste frem med dem på,
og så løb mine øjne i vand, og jeg kunne ikke læse den.
Det er et telegram fra min psykiater.
Han sendte den til mig på åbningsaftenen.
"Kære Mart, ingen kan være mere glad og stolt af dig end jeg."
Vi var gået meget igennem sammen,
og han var vel glad for resultatet.
-Parat. -Værsgo.
Min karakter er Harold.
Han er en kompliceret fyr.
Jeg ved, at han er baseret på en i Marts liv,
en Howard Jeffrey.
Det er altid interessant at høre historier om folk,
der har påvirket karakterer.
Det var fedt.
Howard Jeffrey var min bedste ven.
Jeg vil sige, at Michael,
hovedrollen i stykket, er baseret på mig.
Og Harold, som er hans nemesis i stykket,
er baseret på Howard.
-Og hvordan har du det? -Du er skæv og sent på den.
Du skulle være ankommet
mellem 20,30 og 21,00.
Det er Howard Jeffrey.
Billedet er taget af Jerome Robbins.
Som du kan se, var Howard en flot fyr.
Han var danser.
De bedste koreografer ville have ham.
Han blev født i Los Angeles, arbejdede i hele landet,
og han var en del af de store film i den tid.
Howard lærte Natalie Wood alle danserutinerne
til West Side Story.
Der mødte jeg ham.
Vi tre blev livslange venner.
Store filmstjerner tilbad ham,
især hvis de ikke selv var dansere.
Da Barbra Streisand lavede Funny Girl, som var hendes første film,
var hun så afhængig af Howard, at hun krævede,
at når hun skulle danse med en partner, skulle det være Howard.
Derfor er han med i Ziegfeld Follies-sekvensen
med den gravide brud.
Hun krævede, at han var en af tjenerne i den store "tjener-galop".
Her er Howard igen.
Det er et af de sidste billeder, der blev taget af ham,
for han var meget syg her.
Det er i Italien.
Howard Jeffrey døde i aids-epidemien.
Han var på min alder, 52.
I Marts beskrivelse af ham, lyder det,
som om de lige har talt sammen.
Han er meget til stede i Marts fantasi, og han er meget til stede på siderne.
Skuespillet er dedikeret til ham.
Han vidste det ikke, da jeg skrev det.
Jeg turde ikke fortælle ham det,
for jeg vidste ikke, hvad han ville…
Hvordan han ville reagere.
Hvad er så morsomt?
Det, jeg har lært om Howard,
kompleksiteten, og hvem han var, præger Harold i en vis grad.
Livet er pissemorsomt. Husker du livet?
Man forstår virkelig, hvem han er,
når man læser Marts replikker.
Jeg skal have en anden, tredje og måske femte portion.
Jeg er desperat for at holde vægten oppe.
Der er påvirkninger fra mit eget liv
og min egne oplevelser med folk,
som har hjulpet mig
til at fuldende min version af Harold.
Zach er virkelig sjov
og har god sans for humor.
Jeg ville glemme det og gøre min hadske mor skæv med salat,
men hun kunne lide det.
Selv til morgenmad
sagde hun: "Lad os lave salat!"
Jeg tænkte, det ville være interessant at skubbe ham i den retning
og vise den side af ham,
hvilket jeg ikke tror, han bliver bedt om ret tit.
Nu er det min tur.
Klar eller ej, Michael, nu kommer det.
Og Howard var, som han er i stykket,
ham der sagde tingene, som de var.
Ødelæggeren af al falskhed.
Howard kunne læse mig
og lod mig aldrig slippe af sted med noget.
…men indtil da har du glemt én detalje.
Pillerne… er betalt.
Det hadede jeg til tider,
og vi skændtes meget om mange ting.
Michael, tak for grinene.
Men når jeg kigger tilbage, lærte jeg mere af ham om mig selv
end af nogen anden.
Kom så, Tex.
Du skal arbejde.
Da jeg begyndte at skrive stykket, vidste jeg, at Emory
skulle give Harold en fødselsdagsgave i form af en trækkerdreng.
Jeg havde brug for en trækkerdreng som festgave.
Jeg var fascineret af dem, og når jeg tog til Fire Island,
vidste jeg, hvem der var ude for at lave penge.
Og der var en, som jeg syntes var ekstra spændende,
Hun er skøn.
Han vidste, hvor fascineret jeg var af, at han var sexarbejder,
og jeg dansede med ham,
og jeg sagde til ham: "Er du god i sengen?
Med så mange fyre, du går i seng med?
Hvordan gør du det? "
Og han svarede:
"Jeg er ikke en almindelig trækkerdreng."
Jeg forsøger at være lidt hengiven.
Så føler jeg mig mindre som en luder.
Og jeg tænkte: "Hold da op!"
Jeg kunne ikke skrive noget så godt.
Jeg ringer i morgen.
Vi er på settet til The Boys in the Band.
-"Hvem er du?" -"Hvem er du?"
Du virker til at være forberedt…
Det er jeg ikke.
Det er ren improvisation.
-Er det? -Ja.
Ved at fortælle denne historie, har du fuldstændig ændret popkulturen.
Det var den første skildring af bøsser.
Hvordan er det for dig at se homoseksualitet portrætteret i dag?
Hvad virker bekendt? Hvad føles anderledes?
Jeg er glad for, at emnet
er blevet så allestedsnærværende.
Nærmest alle Broadway-stykker
og musicals har et homoseksuelt element,
og det viser diversitet.
Hvem fanden er du?
Du var på samme alder, som jeg er nu,
da du skrev Boys in the Band.
Det er måske et spørgsmål til mig selv. "Hvordan føles det for mig?"
Ja, måske, men jeg vil ikke skræmme dig,
for jeg husker kun, at jeg på din alder…
Jeg vil slet ikke sige, hvad det er.
Kom nu.
Du har rundet et hjørne…
-Du ved, 30… -Ja.
…enogtredive.
Ja!
Tillykke med fødselsdagen!
Og jeg tænkte…
Da jeg var 31, tænkte jeg: "Åh nej, jeg er over 30."
Jeg har intet opnået.
Det er jeg nødt til.
Jeg går aldrig i sauna efter træning.
Det er skidt. Det flader en ud.
Jeg kan ikke lide at have min seksualitet i forgrunden af mit liv,
men jeg nåede til et punkt, hvor jeg i branchen følte,
at jeg led, og at jeg måtte skjule en del af mig selv.
Og jeg kendte andre fra branchen,
som led og skjulte deres sande jeg,
og som blev sendt på falske dates af deres manager og sådan noget.
Og det handlede om at opretholde
en udeladelse af sandheden for det yngre publikum.
Du har talt om, hvordan Boys in the Band
blev skabt på grund af din frustration
over branchen og verden.
Sådan var det også for mig, da jeg sprang ud.
Og hvad gør du for 20 dollars?
Mit bedste.
Det er den slags produktion…
…som jeg tror og håber bringer os videre,
og som breder snakken ud.
Det gør jeg også.
Har du nogensinde samtaler i hovedet med skuespillere,
som ikke er her længere?
Jeg er meget sentimental,
og det ved du, for jeg bryder for let sammen.
Jeg var jo helt væk til Tony-uddelingen.
Jeg kom op på scenen,
og I ni var bag mig.
Jeg ville dedikere det til de fyre, der var modige nok
til at spille i starten.
-Ja. -Jeg skyldte dem alt.
Som jeg skylder denne produktion og genopførelse til dig
og de andre otte skuespillere, og Joe Mantello.
Jeg var så glad for, at I var der,
at jeg glemte at sige tak!
Det ville være slemt at få ned i ens…
Jeg tier stille.
Er der noget, du ønsker,
at publikum skal tage med sig
fra stykket eller filmen i 2020?
Ja, de skal tage det hele med sig.
-Tag det med og smut så. -Hold da op.
Jeg mener det.
De kan tage det med, de kan lide, og efterlade resten.
Jeg kan lide din attitude.
Jeg tror, jeg vil bruge den tilgang.
"Tag det hele med. I bestemmer selv."
-Det er sandt, ikke? -Nyd det.
Se bare, hvad der er sket gennem årene.
Heldigvis kan du og jeg sidde her og grine af det,
men dengang var det ikke sjovt.
Men i mørket er der altid humor, ikke?
Den skriver jeg lige ned.
-Okay, tak. -Tak!
Lad os gøre det igen. Vi kører.
Værsgo.
Niks. Vi skal alle foretage et opkald
til en person, vi oprigtigt mener, vi har elsket.
Jeg elsker deres tilgang. Det er realistisk.
-Er jeg betagende? -Fuldstændigt betagende.
Når man ser tilbage,
tænker man: "Du klæder dig sjovt" eller "din frisure er sjov"
eller nostalgisk, eller hvad det nu er.
Men hvis man lever i den tid, tænker man ikke over det.
Jeg klædte mig maskulint
og troede ikke, at jeg løj over for mig selv. Jeg troede, jeg var hetero.
Det var et meget lukket samfund.
Man antog generelt at alle var hetero,
men det var bestemt ikke rigtigt.
Bernard har det godt med sig selv,
for han er to minoriteter.
Han er bøsse, han er sort, men også intellektuel og i New York.
Jeg har eksempler på erklærede sorte bøsser, der gik med jakkesæt
og fungerede i hvide verdener hele tiden
uden at kompromittere deres raceidentitet.
Du tillader konstant, at han nedværdiger dig med racevittigheder.
Han og jeg må godt, men du må ikke.
Jeg tænker på brunch med Jimmy Baldwin i morgen,
og han får at vide, hvad de kællinger gjorde ved mig.
Jeg er ikke klar til mine nærbilleder, hr. DeMille.
Som skuespiller er der en del af mig, som absorberer karakteren.
Så at jeg er lidt for meget kommer af, at jeg spiller Emory.
Det er meget alvorligt.
Joe og jeg talte om, at jeg skulle tage min plads som Emory.
Og det var svært for mig her og her,
for Robin ville ikke tage plads.
Så af Emory lærte jeg, at man kan optage plads
og samtidig tillade andre, at de har deres.
Spørg, om han har lækre boller!
Det er den, jeg er.
Om folk kan lide det eller ej, så er jeg mig selv.
Hvem er hun?
Hvem var hun?
Hvem håber hun at blive?
Det er Andy Rannells i Omaha.
Det var vist min femte eller sjette fødselsdag,
og min mor gav mig en Malibu Ken og en Malibu Barbie,
fordi jeg ønskede mig dem.
Idéen var vist at give Andy barbier
for at lege med sin lillesøster, men jeg ville bare have barbier.
Det er 1988 i Pittsburgh Civic Light-operaen.
Det var min første prof. produktion af Troldmanden fra Oz,
og jeg spillede en dværg.
Flot makeup. Jeg gjorde det nemlig selv.
Det er tydeligvis juletid. Jeg tror, cowboys var in det år.
Jeg ser ud til at være fire eller fem.
Havde du søskende?
Ja, en storebror, der havde matchende cowboytøj på.
Han er vist redigeret væk. Undskyld, Neil!
Det var midt i 70'erne i Pittsburgh.
En tid hvor det ikke var okay og ikke støttet, hvis man var bøsse.
Det er nok omkring 1983 i Dallas i Texas.
Min mor elskede røde tæpper.
Der var nærmest rød løber overalt.
Det nordlige Californien, og det var lige inden, jeg blev gift med katten.
Hvordan gik ægteskabet?
Katten døde.
-Så du er enkemand. -Ja.
Billedet her er taget på min skole,
og det fede ved det er…
For det første husker jeg, at jeg valgte skjorten,
for den mindede mig om min brors skjorte, og den var fed,
men man fik også lov at vælge baggrund.
Jeg ville have min orangefarvede yndlingsbluse på,
og min mor sagde: "Den skal have krave."
Da hun gik ud i køkkenet, løb jeg ovenpå,
tog min yndlingstrøje på, løb ud ad døren og i skole.
Da billederne kom, og hun så, jeg havde den her trøje på,
og hvor glad jeg var, indså hun,
at jeg skulle gå i det, jeg havde lyst til.
Man tænker på, om det var før eller efter, jeg…
…lavede pølser.
-Det ligner et efter-smil. -Det må det være.
-Lynrunde. -Ja!
Hun vil aldrig løbe tør for idéer om…
Hendes hår.
Farven rød.
Jeg husker, jeg var besat af farven rød.
Familie-talentshow til Thanksgiving.
Det er svært at forstå en fireårigs psyke.
Sjovt, at jeg står i samme stilling, og jeg tænkte slet ikke over det.
Men sådan er det.
Og hun ville aldrig…
Hun ville aldrig gøre sin mor vred.
Spille fodbold.
Lade hendes søster vinde en mimekonkurrence.
Spise alle sine grøntsager.
Hvilket er det modsatte af mig nu, for som du ved,
spiser jeg nærmest kun grøntsager nu. Giv ikke op, forældre.
Jeg er normalt god til det, Charlie.
Pronomenet forvirrer mig.
Hun vil ikke høre om…
Okra. Hun hadede okra.
Ikke Oprah. Okra.
Hvem ville hun gerne være?
Hun ville gerne være filmstjerne.
Ariel fra Den lille havfrue.
En god ven for folk.
Jeg håber, jeg levede op til dine håb og drømme.
-Så er vi klar. -Hej.
Tænk at du også er her.
Hvor er vi?
På Julius' bar,
som jeg har besøgt mange gange i mit liv.
Baggrund!
Det er sjovt at være med i filmen, særligt med dig
og det her lækre silketørklæde og guldringen,
som ikke vil blive siddende.
Er der nogen forskel på at filme denne version og den tidligere?
Jeg er officielt voksen nu. Jeg fyldte 84 i går,
så nu må jeg være at regne for en voksen.
Dengang var jeg en kåd ung mand
med selvtillid og energi.
Sådan er det ikke længere.
Det er rart at stå foran den på denne smukke dag,
når vi optager lige rundt om hjørnet.
I går?
-I går. -Et forsinket tillykke!
Det er fantastisk.
Undskyld mig.
-Hvornår var din debut? -I aften.
-I aften? Med skuespil? -Ja.
Sikke en fødselsdagsgave.
Det var fantastisk.
Hjemme igen.
Jeg er tilbage efter 50 år.
-Vildt. -Kommet tilbage.
Ja. Det er fedt.
Fantastisk. En legende kommer tilbage.
Tak. Held og lykke med dit nærbillede
Mange tak.
Tillykke med fødselsdagen
Tillykke med fødselsdagen, Mart
Mart var den første, der plantede et flag med sit stykke.
Det anses for et stort stykke dramaturgisk litteratur,
som kan overleve tidens tand.
MART CROWLEY 21. AUGUST 1935 - 7. MARTS 2020
Oversat af: Emil Tolstrup