Downloaded from YTS.MX
Jeg vet ikke om jeg visste hva jeg gjorde, for å si som sant er.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg visste jeg skrev et skuespill om homofile.
Da jeg begynte å skrive,
var det mange som advarte mot å skrive om det.
Visse historiske hendelser er som en del av ditt sosiale DNA,
og du kan være en bedre versjon av deg selv ved å kjenne til historien.
Og for unge folk, som ikke kjenner til Oss menn imellom,
er det en påminnelse om hvor vanskelig og smertefullt det var.
Selve stykket var avslørende og enestående.
Ingen hadde sett noe lignende på den tiden.
Det var i 1968, rett før Stonewall.
Jeg husker at det ble begravet i New York Times.
På side 18 eller 19.
Det var en merkelig overskrift, som:
"Ubehagelighet i Village bar", eller noe sånt.
Det ble ikke nevnt som en hendelse som skulle definere en æra av frigjøring.
Det slo gnister på den tiden.
All frustrasjon og desperasjon de følte boblet opp til overflaten.
Å være homofil var ulovlig, det ble ikke akseptert.
Det var ulovlig for menn å danse sammen. Det var ulovlig for homofile å samles.
Man risikerte å bli arrestert for å sosialisere.
Jeg var så dum, eller ung, at jeg ikke så det som noen risiko.
Jeg fikk en idé til et skuespill.
Ni homofile menn på en bursdagsfest.
Han var den første
som skrev om homofile menns liv på en kommersiell måte.
Det er monumentalt.
Skuespillet viste homofile at de kunne bli sett.
Og så kom vanskelige samtaler om hvordan de burde bli sett.
Det fantastiske med stykket er at det er så mange gode karakterer.
De er ikke klisjeer.
De er ekte menn, Mart skrev dem som ekte menn.
De er ufullkomne, som alle gode karakterer og gode mennesker er.
Rollebesetningen besto av homofile menn som spilte homofile karakterer.
Det er en annen type kameraderi, en annen form for energi,
når man samler ni homofile menn, og det er vakkert å se på.
Når man kan si: "Dette er meg, og jeg jobber fremdeles",
eller "Jeg får jobb, ikke på tross av, men på grunn av det",
da har ting endret seg.
Det endrer tidsånden.
Det er noe ved det som min generasjon kjenner på,
det å være en del av historien,
og en slags ånd der ute i verden som aldri forandrer seg.
Harold har svart, veldig krøllete hår. Denne kisen er praktisk talt skallet.
Takk, og dra til helvete!
Jeg solgte stykket ved å promotere det
som komedie-drama.
Latteren solgte det.
Og latteren… gjorde det lettere.
Selv om jeg aldri har sett sjela mi, sier min mors rabbi at den er smellvakker.
Jeg håper de tar de alvorlige undertonene innover seg.
Det har gått lang tid, vi har kommet langt.
Hvis ting er bedre i dag, og jeg håper det er sant verden over,
er det på grunn av ting som dette og øyeblikk som dette.
Femti år senere, det at vi alle kan være åpne,
vi kan se tilbake og si:
"Vi var der, og nå er vi her, la oss takke de som fikk oss hit."
Hei.
Kom inn. Velkommen til leiligheten min.
Mart Crowley var hjelpsom ved å dele minnene
fra skriveprosessen og historier om de som inspirerte karakterene.
De er basert på folk han kjente.
De var vennene hans,
og de kom til live gjennom denne fantastiske fantasien,
denne store kreative risikoen.
Dette er et New York-galleri. Som du ser, er det bare
bredt nok til at én person kan se på bildene av gangen.
Det er vennene mine.
Oss menn imellom hadde premiere utenfor Broadway.
Den 14. april.
Det var første påskedag,
og folk spøkte: "Jeg håper det ikke legger et egg."
Stykket ble satt opp på nytt 30. april 2018.
Femti år senere.
Dette er pressebildet
fra oppsetningen på Broadway,
og det er en etterligning av originalen.
Her er vi, rollebesetningen og meg.
Jeg ville anerkjenne motet
til de gutta som tok på seg de rollene,
selv om agentene deres advarte mot det.
Det var en enorm understrøm av frykt
for hva dette kunne gjøre med dem og deres karrierer.
Alle var på sin egen måte utrolig modige ved å gi det liv.
Det ville vært karrieresabotasje å komme ut og
ikke engang innrømme at de var homofile, noen var ikke det.
Alle i den nye oppsetningen er åpne, ute og vellykkede.
Men i originalen var seks av skuespillerne homofile,
og tre var streite.
Men alle risikerte alt.
Det homofile samfunnet var forbudt, ingen snakket om det
med mindre du var homofil og kjente andre som var homofile,
da snakket man om det…
…i private omgivelser, men det ble ikke snakket åpent om det.
Det er Billy Friedkin og meg på scenen til Oss menn imellom der oppe.
Der er den originale scenen som Peter Harvey designet.
Jeg skrev til Mart, jeg har flere e-poster fra ham nå
som er så godt skrevet og er så gøy å lese om alle filmene som påvirket ham,
og: "Jeg så denne i dette landet",
fordi han var som Michael, han reiste alltid rundt.
Denne sigarettboksen var en gave fra besetningen.
De kjøpte den på Tiffanys,
men de ville ikke inngravere den, det var en replikk fra stykket:
"Takk, og dra til helvete."
Vet du hva du er?
Du er en ekte person.
Takk, og dra til helvete.
Dette er hvem Donald var basert på, min venn Douglas Murray,
stykket er dedikert til Doug og til Howard.
De kunne ikke utstå hverandre!
Dette er guddatteren min, og hun holder opp fotografiet
som er en gave i stykket.
Dette stykket har gått gjennom så mange ulike iterasjoner
når det gjelder hvordan det ble mottatt.
Det var elsket fordi det var første gang homofile ble fremstilt slik på scenen,
og så ble det hånet fordi folk syntes det var regressivt.
Det fine med femti år senere
er at vi kan se oss tilbake og si: "Dette er en del av vår historie."
Jeg er glad i dette bildet. Joe står på den ene siden,
Ryan på den andre og jeg er der.
Det at skuespillerne er åpent homofile menn
viser hvor langt vi har kommet, nå kan alle være åpne om seg selv.
Folk sa: "Jeg husker dette. Takk for at du forteller historien."
Så var det unge som sa: "Dere forteller min historie."
En person gråt og sa:
"Jeg er bare så stolt av å være åpent homofil."
Folk på min alder sa: "Vi er ikke sånn lenger." Og da…
…sa de unge: "Vi er fortsatt akkurat sånn."
Det er et fenomen når man som en 52-år gammel mann
ikke vet hvordan man eldes med stil.
For meg er Mart et eksempel på hva som er mulig.
Her er Tony-prisen vi vant.
Jeg ble fullstendig overasket. Ingen tror det, men det ble jeg.
Jeg hadde ikke skrevet en tale engang.
Jeg visste hvem jeg måtte takke, jeg hadde en liste med folk å takke,
men så kom tårene så jeg klarte ikke å lese den.
Dette er et telegram fra psykiateren min.
Han sendte det på åpningskvelden.
"Kjære Mart, ingen kan være mer stolt av deg enn meg."
Vi hadde gjennomgått mye sammen, han var vel fornøyd med arbeidet sitt.
-Klart. -Action.
Jeg spiller Harold.
Han er en komplisert fyr.
Jeg vet at han er basert på noen i Marts liv, Howard Jeffrey.
Det er alltid interessant å høre historier om folk
som har påvirket karakterer.
Det var kult.
Howard Jeffrey var bestevennen min.
Jeg vil si at hovedrollen, Michael, er basert på meg.
Og Harold, som er hans nemesis i stykket,
var basert på Howard.
-Og hvordan har du det i kveld? -Du er stein, og du er sein.
Du skulle komme hit mellom 20,30 og 21,00.
Dette er Howard Jeffrey.
Det bildet ble tatt av Jerome Robbins.
Og som dere ser, var Howard en veldig attraktiv fyr.
Han var danser.
Alle toppkoreografene ville ha ham.
Han ble født i Los Angeles, han jobbet over hele landet,
han var i flere av de store filmene på den tiden.
Natalie Wood, Howard lærte henne all koreografien
i West Side Story-filmen. Jeg møtte ham der.
Vi tre ble venner for livet.
Store filmstjerner tilba ham, spesielt hvis de ikke var dansere selv.
Barbra Streisand, i Funny Girl, som var hennes første film,
var hun så avhengig av Howard at hun krevde at når hun skulle danse
måtte det være med Howard.
Og derfor er han med i Ziegfeld Follies-sekvensen med bruden.
Hun krevde at han skulle være med i den store Waiters' Gallop.
Her er Howard igjen.
Dette er et av de siste bildene som ble tatt av ham,
han var veldig syk her.
Dette er i Italia.
Til slutt døde Howard Jeffrey av AIDS-pesten.
Han var på min alder, han var 52.
Når Mart beskriver ham høres det ut som om han snakket med ham i går.
Han er veldig til stede i Marts fantasi, og han er veldig til stede i teksten.
Stykket er dedisert til ham.
Han visste ikke det da jeg skrev det. Jeg var livredd for å la ham få vite det,
jeg visste ikke hvordan han ville… hvordan han ville reagere.
Hva er det som er så morsomt?
Det jeg har lært om Howard
og hans kompleksitet, hvem han var, former Harold til en viss grad.
Livet er hysterisk morsomt? Husker dere livet?
Du får virkelig et klart bilde av hvem denne mannen er
ved å lese Marts dialog.
Jeg skal ta to og tre og kanskje tilmed fem ganger.
Jeg er desperat etter å opprettholde vekta.
Jeg har andre innflytelser i livet, og min egen erfaring meg folk
som jeg har latt inspirere meg for å fargelegge min versjon av Harold.
Jeg vet at Zach er en morsom fyr med god humoristisk sans.
Jeg glemte det og kom i skade for å gi det til min mor i en salat,
men hun liker det.
Samme hvilket måltid hun kommer til, selv frokost, sier hun:
"La oss spise salat."
Det ville være interessant å dytte ham i den retningen,
å vise den siden av ham,
jeg tror ikke han blir bedt om å gjøre så ofte.
Nå er det min tur.
Klar eller ikke, her kommer det.
Og Howard var som han er i stykket, sannsigeren,
ødeleggeren av pretensjoner.
Howard kunne alltid lese meg og lot meg ikke slippe unna med noe.
Du har glemt én detalj.
Pillene er betalt.
Jeg mislikte det til tider, selvsagt, og vi kranglet om mye.
Michael, takk for all moroa.
Men jeg lærte mer om meg selv fra ham
enn fra noen andre.
Kom igjen, Tex.
Det er din tur.
Da jeg begynte å skrive, visste jeg at Emory
skulle gi Harold en bursdagsgave, en prostituert.
Jeg trengte en prostituert som en gave.
Jeg var fascinert av dem, og når jeg dro til Fire Island
visste jeg hvem som ville tjene en slant.
Det var én jeg fant spesielt sjarmerende.
Guri, hun er nydelig.
Han visste hvor fascinert jeg var av at han var sexarbeider,
jeg danset tilfeldigvis med ham og jeg spurte: "Er du god i senga…
…med alle disse mennene du må ligge med?
Hvordan gjør du det?"
Og han svarte:
"Jeg er ikke som en vanlig prostituert."
Jeg prøver å vise litt ømhet.
Så jeg ikke føler meg som en hore.
Og jeg tenkte: "Herregud!"
Jeg kunne ikke skrive noe så bra.
Ringer deg i morgen.
Her er vi på settet til Oss menn imellom.
-"Hvem er du?" -"Hvem er du?"
Du virker som du er forberedt…
Jeg er ikke forberedt! Jeg tar det på sparket.
-Gjør du? -Ja.
Du endret popkulturen fullstendig ved å fortelle denne historien.
Det var den første skildringen av homofile menn.
Hvordan synes du homofili blir fremstilt nå?
Hva virker kjent? Hva føles annerledes?
Jeg er veldig glad for at dette
nå er å finne overalt.
Det virker som om alle Broadway-oppsetninger
og alle musikaler har et homofilt element, og det er mangfoldig.
Å!
Hvem faen er du?
Du var på samme alder som jeg er nå da du skrev Oss menn imellom.
Det er et spørsmål til meg selv, "Hvordan føles det?"
Jeg tror det, men jeg vil ikke gi deg panikk.
Alt jeg husker fra å være på din alder, og jeg vil ikke si hva det er.
Vær så snill.
Vel, du har rundet en milepæl,
-du er tretti… -Ja.
…én.
Ja!
Gratulerer med dagen!
Og jeg trodde…
Da jeg var 31 tenkte jeg. "Jeg er over 30."
Jeg har ikke gjort noe.
Jeg må gjøre noe.
Jeg bruker aldri badstua når jeg trener. Uheldig etter trening. Flater helt ut.
Jeg liker ikke å vise min seksualitet, eller det aspektet av livet mitt,
men samtidig kom jeg til et punkt hvor jeg følte meg…
Jeg led og følte at jeg måtte holde en del av meg selv skjult,
og jeg kjente andre i industrien
som led og skjulte sitt sanne jeg,
eller ble bedt av manageren om å gå på falske dater.
Og det opprettholdt utelukkelsen av sannheten overfor publikum.
Du har snakket om hvordan Oss menn imellom
ble født av din frustrasjon med industrien og verden,
og det var litt sånn da jeg kom ut også.
Og hva gjør du for 20 dollar?
Jeg gjør mitt beste.
Dette er den type produksjon som… jeg tror og håper flytter ballen fremover,
-og gir bredde til den samtalen. -Det tror jeg òg.
Har du noen gang samtaler i hodet med skuespillere som ikke lenger lever?
Jeg er veldig sentimental, og det vet du fordi jeg er så lettrørt.
Jeg dummet meg ut på Tonys.
Jeg gikk opp på scenen, og dere ni sto bak meg.
Jeg ville vie den til de som modig nok spilte i den første oppsetningen.
-Ja. -Det var deres fortjeneste.
Som hele denne produksjonen er din fortjeneste,
samt de andre åtte skuespillerne og Joe Mantello.
Og jeg var så glad for at dere var der… at jeg glemte å si takk!
Det ville vært fryktelig om du fikk det i…
Jeg skal være stille.
Er det noe du vil at publikum skal ta med seg
fra stykket, eller denne filmen i 2020?
Ja, jeg vil at de skal ta med seg alt!
-Ta det og kom dere avgårde. -Å, gud!
Jeg mener det, seriøst.
De kan ta det de liker og legge igjen det de ikke liker.
Jeg liker innstillingen din. Jeg skal kopiere det.
"Ta alt sammen, ta alt dere vil ha."
-Det er jo sant. -Nyt det.
Bare se på hva som har skjedd opp gjennom årene.
Heldigvis kan du og jeg le av det nå, men det var ikke noe å le av da.
Men det er alltid humor i mørket, ikke sant?
Jeg skal skrive det ned nå!
-Ok, takk! -Takk!
Da gjør vi det. Nå begynner vi.
Action.
Nei. Vi må alle ringe
den ene personen vi mener vi virkelig har elsket.
Jeg elsker tilnærmingen deres. Den er realistisk.
-Er jeg blendende? -Fullstendig blendende.
Når du ser tilbake,
tenker du "du er kledd morsomt", eller "frisyrene er morsomme"
eller nostalgiske, eller noe.
Levde man den gangen, tenker man ikke over det.
Jeg gjorde meg mer mandig
og trodde ikke det var løgn. Jeg trodde jeg var streit.
Ja, det var et lukket samfunn.
Alle ble antatt å være streite, men det var ikke sant.
Jeg tror Bernard er veldig komfortabel med at han tilhører to minoriteter.
Han er homofil, svart, men også intellektuell i New York.
Jeg har eksempler på åpent homofile, svarte menn som gikk i dress,
fungerte i den hvite verdenen og aldri kompromitterte sin identitet.
Du lar ham nedverdige deg konstant med "onkel Tom"-opplegget sitt.
Han kan gjøre det.
Jeg kan gjøre det. Men du kan ikke det.
Jeg later som jeg skal på brunsj med Jimmy Baldwin,
og jeg skal fortelle hva de gjorde i går.
Jeg er ikke klar for nærbildet, DeMille.
Det er en del av meg som alltid absorberer karakteren,
så jeg blir mer dramatisk av at jeg spiller Emory.
Det er veldig alvorlig.
Joe og jeg snakket om å ta plassen min som Emory,
og det skrudde med meg her og her
fordi Robin ville ikke ta plass.
Så jeg lærte en del av Emory,
jeg lærte at man kan ta plass og samtidig gi andre deres plass.
Spør om han har varme kryssboller!
Dette er den jeg er,
og folk får like det eller ei, og jeg skal bare være meg.
Hvem er hun?
Hvem var hun?
Hvem håper hun å bli?
Dette er Andy Rannells i Omaha. Dette var min femte eller sjette bursdag,
og mor ga meg en Malibu Ken og en Malibu Barbie,
fordi jeg ba om dem.
Jeg tror ideen var å gi Andy Barbie-dukker
så han skulle leke med søsteren sin, men jeg ville ha dem.
Dette er i 1988 på Pittsburgh Civic Light Opera.
Dette var min første profesjonelle oppsetning av Trollmannen fra Oz.
Bra sminkejobb. Jeg gjorde det selv.
Det er åpenbart jul. Cowboyer var vel inn på den tiden.
Jeg er nok fire eller fem.
Hadde du søsken?
Jeg hadde en eldre bror som hadde et matchende kostyme.
Jeg tror han er klippet vekk. Beklager, Neil!
Dette var på midten av 70-tallet i Pittsburgh.
En tid der det ikke var så greit å være homofil.
Dette er nok rundt 1983 i Dallas i Texas.
Mamma elsket røde tepper.
Det var som en rød løper.
Nord-California, og dette var rett før jeg giftet meg med katten.
Hvordan gikk ekteskapet?
Katten døde.
-Du er enkemann. -Jeg er enkemann.
Dette bildet er et skolefoto.
Det som var kult med denne dagen, jeg valgte denne skjorten,
den lignet min brors, og jeg følte jeg var kul,
men vi fikk også velge bakgrunn.
Jeg ville ha på favorittgenseren min, men mamma sa: "Du må ha på skjorte".
Da hun gikk inn på kjøkkenet, tok jeg på genseren og løp til skolen.
Da bildene kom, så hun at jeg hadde denne på,
og da hun så hvor glad jeg var, innså hun: "Jeg burde la gutten gå med det han vil."
Man lurer på om det var før eller etter jeg…
…fikk det ned i do.
-Det er et etter-smil. -Det er nok det.
-Greit, lynrunde. -Å, ja!
Hun går aldri tom for ideer om…
Håret hennes.
Rødfargen.
Jeg husker at jeg var besatt av rødt.
Familiens talentshow på Thanksgiving.
Det er vanskelig å tenke som en fireåring.
Jeg liker at jeg står i samme posisjon, det er det som skjer akkurat nå.
Og hun ville aldri…
Hun ville aldri opprøre moren sin.
Spille fotball.
La søsteren vinne en mimekonkurranse.
Spise grønnsakene sine. Noe som er veldig motsatt av meg nå,
jeg spiser bare grønt. Så, foreldre, ikke gi opp håpet.
Jeg er vanligvis flink til dette. Hva hun… Vet du hva det er?
Pronomenet forvirrer meg!
Hun vil ikke høre om…
Okra. Hun hatet okra.
Ikke Oprah. Okra.
Og hvem håpet hun å bli?
Hun håpet å bli filmstjerne.
Ariel i Den lille havfruen.
En god venn.
Jeg håper jeg lever opp til drømmene dine.
-Her er vi. -Hei.
-Tenk å møte deg her. -Hvor er vi i dag?
Vi er i Julius' bar, hvor jeg har vært mange ganger i mitt liv.
Bakgrunn!
Og dette er gøy, å være i filmen, og særlig med deg,
og dette nydelige silkeslipset med denne gylne ringen
som ikke vil sitte på plass.
Er det noen tydelige forskjeller i filmingen av de ulike versjonene?
Jeg er voksen, offisielt. Jeg ble 84 i går,
så jeg regnes vel som voksen for tiden.
Jeg var en unggutt på den tiden og var litt bråkjekk.
Jeg er ikke så bråkjekk lengre.
Uansett. Det er fint å stå foran den
på denne vakre dagen når vi filmer rundt hjørnet.
I går?
-I går. -Gratulerer!
Det er fantastisk.
Unnskyld meg, sir.
-Når debuterte du? -I kveld.
-Som skuespiller? -Ja.
-Det er den beste gaven du kunne fått. -Absolutt, det var fantastisk.
Hjemme igjen.
Jeg er tilbake etter 50 år.
-Utrolig. -Comeback.
Ja. Elsker det.
Fantastisk. Legenden er tilbake.
-Takk. Lykke til med fotograferingen. -Tusen takk.
Gratulerer med dagen
Gratulerer kjære Mart…
Mart var den første som plantet flagget med stykket.
Det er fantastisk dramatisk litteratur som tåler tidens tann.
MART CROWLEY 21 AUGUST 1935 - 7 MARS 2020
Tekst: Anya Bratberg