Downloaded from YTS.MX
Ärligt talat visste jag inte vad jag höll på med.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag visste att det var en pjäs om att vara bög.
När jag började skriva på den
hade så många viktiga personer gett mig rådet att låta bli.
Det finns historiska objekt som är en del av ens sociala DNA.
Man kan bli en bättre version av sig själv genom att känna till sin historia.
Ungdomar som aldrig har hört talas om Oss pojkar emellan
får en påminnelse om hur svårt och plågsamt det var.
Själva pjäsen var så avslöjande och nydanande.
Ingen hade sett nåt liknande då.
Det var 1968, strax innan Stonewallupproret.
SLÅ TILLBAKA
RÄTTIGHETER FÖR ALLA
Jag minns att de försökte gömma det i New York Times.
Det stod nåt på sidan 18 eller 19.
De hade en märklig rubrik också, typ:
"Otrevligheter på en bar i The Village" eller nåt sånt.
Det var inte en händelse som skulle komma att definiera frigörelsen.
Det var som om allt började fatta eld.
All frustration och desperation de kände
började komma upp till ytan.
Det var inte lagligt och accepterat att vara homo.
Det var olagligt för män att dansa.
Det var olagligt för bögar att träffas i grupp.
Man riskerade att bli gripen av polisen om man umgicks.
Jag var så dum, eller så ung,
att jag inte ens kände att jag tog några risker.
Jag hade bara en idé till en pjäs.
Nio bögar på en födelsedagsfest.
Han var den första som tog sig an utmaningen
att skriva om bögarnas liv på ett fullständigt kommersiellt sätt.
Det var enormt.
Pjäsen visade homopubliken att de fick bli sedda.
Sen kom de svåra frågorna om hur de ville bli sedda.
Det som är så underbart med den
är att den har så många välformulerade homoroller.
De är inte klichéer.
De är verkliga, för det var så Mart beskrev dem.
De har sina skavanker som alla bra karaktärer och människor har.
De var stolta homoskådisar som spelade homoroller.
Det är en annan sorts sammanhållning och energi som uppstår
mellan nio homosexuella män, och det är så fint att se.
Skådisarna säger: "Det här är jag."
"Jag arbetar inte trots den jag är, utan på grund av den jag är."
Det är något nytt. Det ändrar tidsandan.
Det känns så bekant för min generation.
Man är liksom en del av historien.
Det finns en andemening i världen som aldrig förändras.
Harold har jättelockigt svart hår.
Han här är nästan flintis.
Tack, och skit på dig!
Jag sålde pjäsen
genom att beskriva den som en dramakomedi.
Det var skratten som sålde den.
Och skratten gjorde den mer lättsam.
Och fast jag aldrig har sett min själ, säger min mors rabbin att den är urskön.
Jag hoppas att de tar till sig det seriösa som finns där djupt där inne.
Vi har kommit så långt på den här tiden.
Jag hoppas att allt är lite bättre idag över hela världen.
Det beror på såna här saker och tidpunkter som den här.
Det har gått 50 år och alla kan vara öppna med sig själva.
Nu kan vi se tillbaka på hur långt vi har kommit
och tacka dem som tog oss hit.
Hej.
Kom in. Välkommen till min lägenhet.
Mart delade med sig mycket av sina egna minnen
av när han skrev pjäsen.
Han berättade om killarna karaktärerna bygger på.
Det var folk han kände. De är egentligen hans kompisgäng.
De kom till genom en stor fantasiprestation.
Han tog en enorm kreativ risk.
Det är ett slags New York-galleri, som du ser. Det får bara...
...plats en person åt gången, som kan titta på bilderna.
Här är mina vänner.
Oss pojkar emellan hade premiär på en mindre berömd teater.
Den 14 april.
Det var påskdagen faktiskt.
Vi skämtade att: "Hoppas den inte lägger ägg."
Pjäsen pånyttföddes 30 april 2018.
50 år senare.
Det här var fotografiet vi använde för att göra reklam...
...för pjäsen på Broadway.
Det är en tydlig kopia av originalfotot.
Här är skådespelarna och jag.
Jag ville visa hur modiga männen var som tog sig an de rollerna.
Även om deras agenter rådde dem att inte göra det.
Det fanns en enorm underliggande rädsla
för hur det skulle påverka dem och deras karriärer.
De var nog alla på något vis
väldigt modiga som gav liv åt pjäsen.
Det hade varit ett karriärssjälvmord att komma ut och...
Inte ens att erkänna att de var homosexuella själva...
Vissa var inte det.
Skådespelarna i den här versionen är alla öppet gay och framgångsrika,
men i originalet spelades sex av dem av homosexuella skådespelare
och tre av heterosexuella.
Men det var lika riskfyllt för dem allihop.
Gaykulturen var förbjuden, så det var ingen som pratade om det
om man inte själv var gay och kände nån annan som var det.
Då kunde man prata om det inom sina egna..
...privata omgivningar. Men allmänheten sa inte mycket om det.
Där är Billy Friedkin och jag där vi spelade Oss pojkar emellan.
Här är scendesignen till originalet av Peter Harvey.
Jag skrev till Mart och fick så mycket e-post från honom.
De är så välskrivna och roliga att läsa.
De handlar om filmer som påverkat honom och saker han sett i olika länder...
Han är som Michael... Han flög runt hela tiden.
Det här cigarettetuiet var en present från alla som jobbade på pjäsen.
De köpte det på Tiffany's.
Men där vägrade de gravera det med en replik från pjäsen:
"Tack, och skit på dig."
Vet du vad du är? Du är en äkta person.
Tack, och skit på dig.
Det här är mannen Donald är baserad på.
Min vän Douglas Murray.
Pjäsen är tillägnad Doug...och Howard.
De hatade varandra.
Här är min guddotter som håller upp ett foto...
Det fotot...
...som är presenten i pjäsen.
Pjäsen har haft så många olika iterationer
vad gäller hur allmänheten har sett den.
Folk älskade och hyllade den för att de aldrig sett bögar spelade så.
Andra hatade den för att de tyckte att den var regressiv.
Och det roliga 50 år senare
är att vi kunde ta fram den igen och säga: "Den är en del av vår historia."
Jag tycker mycket om det här fotot.
Där står Joe på ena sidan...
...och Ryan på andra.
Här är jag.
Att vi bara är öppet homosexuella skådespelare
är ett sätt att visa hur långt vi har kommit.
Att alla får vara sig själva.
Folk sa: "Jag minns det här. Tack för att ni berättar om oss."
Samtidigt sa ungdomarna: "Ni berättar om oss."
Det var en person som grät och sa: "Jag är bara så stolt."
Jag är så stolt över att vara bög.
Folk i min ålder sa: "Såna är vi inte längre."
Och så...
De yngsta som sa: "Jo, vi är fortfarande såna."
Det finns ett fenomen. Som 52-årig bög kan det hända
att man inte vet hur man åldras med stil.
För mig är Mart ett exempel på vad som är möjligt.
Här är det Tony Award vi alla fick.
Jag var helt överraskad.
Det tror ingen på, men det var jag.
Jag hade inte ens förberett något tal. Jo, jag visste vem jag skulle tacka.
Jag hade en lista med folk jag måste tacka.
Men jag hade tårar i ögonen så jag kunde inte se vad det stod.
Det här är ett telegram från min psykiatriker.
Han skickade det på premiärkvällen.
"Kära Mart, ingen är gladare och stoltare över dig än jag."
Vi hade gått igenom mycket.
Han var väl nöjd med vad han hade åstadkommit.
-Färdiga. -Tagning.
Jag spelar Harold.
Han är en komplicerad typ.
Jag vet att han bygger på någon ur Marts liv.
En man vid namn Howard Jeffrey.
Det är alltid intressant att höra berättelser om folk
som har inspirerat rollkaraktärer.
Så det var häftigt.
Howard Jeffrey var min bästa vän.
Jag skulle nog drista mig att säga
att huvudkaraktären Michael är baserad på mig.
Och Harold, som är hans rival i pjäsen är baserad på Howard.
-Hur står det till? -Du är påtänd och du är sen.
Du skulle vara här omkring 20,30-21,00.
Det här är Howard Jeffrey.
Den här bilden togs av Jerome Robbins.
Som ni ser var Howard en väldigt snygg kille.
Han var dansare.
Alla de bästa koreograferna ville jobba med honom.
Han föddes i Los Angeles och jobbade i hela landet.
Han var med i många av den tidens storfilmer.
Natalie Wood. Howard lärde henne alla danser
i filmen West Side Story.
Där träffades vi.
Efter det blev vi tre vänner för livet.
De stora filmstjärnorna älskade honom.
Speciellt de som inte var dansare själva.
Barbra Streisand, när hon gjorde Funny Girl, som var hennes första film,
var hon helt beroende av Howard.
Hon vägrade att dansa med nån annan partner än Howard.
Därför är han med i sekvensen med Ziegfeld Follies när bruden är gravid.
Hon ville ha honom som en av servitörerna i låten "Waiters' Gallop".
Här är Howard igen.
Det är ett av de sista fotona som togs av honom.
Han var väldigt sjuk här.
Det här är i Italien.
Howard Jeffrey gick till slut bort i aidssmittan.
Han var i min ålder då, 52.
När Mart beskriver honom låter det som om han talade med honom igår.
Han är närvarande i Marts fantasi och även i manus.
Pjäsen är tillägnad honom.
Han visste inte det när jag skrev.
Jag vågade inte berätta, för jag viste inte vad han...
Hur han skulle ta det.
Vad är det som är så jävla roligt?
Det jag har fått veta om Howard,
hur komplex han var, och vem han var, är en inspiration för Harold.
Livet är förbannat kul. Minns du livet?
Man får en tydlig känsla av vem han är när man läser Marts dialoger.
Jag ska ta mer, kanske fem gånger.
Jag måste absolut hålla vikten uppe.
Det finns även influenser i mitt eget liv
och människor som jag har hämtat inspiration från
för att fylla i nyanserna i min version av Harold.
Jag känner Zach som en väldigt, väldigt rolig person
men jättekul humor.
Jag glömde, och gjorde min förhatliga mamma hög med en sallad.
Hon gillade den.
Oavsett vilket mål hon åt, till och med frukost, sa hon:
"Vi äter sallad!"
Det kändes kul att pusha honom i den riktningen
och visa den sidan av honom.
Det är inte så ofta som han får använda den.
Nu är det min tur.
Redo eller inte, Michael, nu kör vi.
Howard var precis som i pjäsen en sanningssägare.
Han tillät inte att folk låtsades.
Howard kunde alltid läsa mig.
Jag kom inte undan med nånting.
Du har utelämnat en detalj.
Tabletterna är betalda.
Det hatade jag förstås ibland.
Vi grälade ofta om många olika saker.
Michael, tack för skratten.
Men nu när jag ser tillbaka på det, lärde han mig mer om mig själv
än någon annan.
Kom igen, Tex.
Det är din tur.
När jag började skriva visste jag att jag ville ha Emory
som en födelsedagspresent till Harold som var en prostituerad man.
Jag ville ha en prostituerad som present.
De fascinerade mig, och när jag var på Fire Island
visste jag vilka som var där för att tjäna pengar.
Det var en av dem som jag tyckte var så charmig.
Mary, vad fin hon är.
Han visste hur fascinerad jag var över att han var sexarbetare.
En gång när jag dansade med honom frågade jag: "Är du bra i sängen?"
"Det är så många du måste ligga med. Hur gör du det?"
Då svarade han mig:
"Jag är inte som andra prostituerade."
Jag försöker visa lite ömhet.
Så jag inte känner mig som en hora.
Jag tänkte: "Herregud!"
Jag kunde inte skriva nåt så bra.
Jag ringer imorgon.
Oj, här är vi på inspelningen av Oss pojkar emellan.
-"Vem är du?" -"Vem är du?"
-Du verkar redan ha förberett... -Det har jag inte!
Jag hittar bara på.
-Gör du? -Ja.
Genom att berätta den här historien har du förändrat populärkulturen.
Det var den första pjäsen om bögar någonsin.
Hur känns det för dig att se pjäser om homosexualitet nu?
Vad känns bekant och vad känns annorlunda?
Jag är så glad att ämnet
har blivit så genomträngande.
Det verkar som om alla Broadwaypjäser nu för tiden,
och alla musikaler, har nånting gay i sig. Det är väldigt mångfaldigt.
Oj!
Oj.
Vem fan är du?
Du var lika gammal som jag är nu när du skrev Oss pojkar emellan.
Det är nog en fråga till mig. "Hur känns det för mig?"
Ja, det tror jag, men få inte panik nu.
Jag kan säga att allt jag minns från när jag var i din ålder...
Jag tänker inte ens nämna den.
Jo, gör det.
Du har vänt ett blad. Du är nu...
-Du vet, du är trettio... -Ja.
...ett.
Ja.
Ha den äran i dag!
Jag trodde...
När jag var 31 tänkte jag: "Jäklar, jag är över 30..."
Jag har ju inte gjort nånting.
Jag måste göra något.
Jag bastar aldrig när jag går till gymmet. Man blir tillplattad efter träningen.
Jag vill inte att min sexualitet ska vara det viktigaste i mitt liv
men samtidigt kom jag till en punkt i branschen där jag kände
att jag led och dolde en del av mig själv.
Jag kände andra som arbetade i branschen
som också led och dolde vilka de var.
Deras managers ordnade fejkdejter åt dem och såna saker.
Det handlade om att undanhålla sanningen för en ung publik.
Du har pratat mycket om att Oss pojkar emellan
föddes ur din frustration gentemot branschen och världen.
Det var samma sak när jag kom ut.
Och vad gör du för tjugo dollar?
Mitt bästa.
Det här är en produktion som...
Jag tror och hoppas att den sparkar bollen vidare.
-Att den vidgar hela samtalet. -Det hoppas jag också.
För du ibland samtal i huvudet med skådespelare som har gått bort.
Jag är äckligt sentimental.
Du vet hur lätt jag börjar gråta. Jag gjorde totalt bort mig på Tonygalan.
När jag kom upp på scen och ni nio stod bakom mig...
Jag ville tillägna priset åt killarna som var så modiga
och spelade den för första gången. Det var deras förtjänst.
Precis som hela den här nya produktionen är er förtjänst.
Du och de andra skådisarna, och Joe Mantello.
Jag var så glad att ni var där att jag glömde tacka er!
Det vore hemskt att få sånt i sin…
Jag ska vara tyst.
Är det något speciellt du vill att publiken ska ta med sig
från pjäsen eller filmen år 2020?
Ja, jag vill att de ska ta med sig hela grejen.
-Ta med er den och stick. -Herregud.
Nej, men allvarligt talat.
De kan ta med sig det de gillar, och strunta i resten.
Jag gillar din attityd, Mart.
Jag ska börja tänka så.
"Ta vad ni vill ha."
-Det är sant. -Varsågoda.
Se bara på vad som har hänt de här åren.
Lyckligtvis kan du och jag sitta här och skratta.
Då var det verkligen inte något att skratta åt.
Men humorn finns alltid i mörkret.
Det måste jag skriva ner.
-Okej, tack. -Tack!
Kom igen, killar, nu kör vi.
Tagning.
Alla måste ringa upp
den enda vi nånsin har älskat.
Jag älskar deras inställning, den är så realistisk.
-Är jag bedövande fin? -Bedövande.
När man ser tillbaka på nåt
tänker man ofta på de lustiga kläderna eller frisyrerna.
Man blir kanske nostalgisk.
Men när man lever då tänker man inte på det.
Jag var manlig, och tyckte inte att jag ljög för mig själv.
Jag trodde att jag var hetero.
Ja, det var ett samhälle i garderoben.
Man antog bara generellt att alla var hetero.
Men det var ju inte sant.
Bernard är väldigt bekväm med sig själv och med att tillhöra två minoriteter.
Han är bög och svart, men även en intellektuell i New York.
Jag hade sett exempel på svarta homosexuella män i kostym
och rörde sig i vita världar utan at kompromissade med sin identitet.
Du låter honom förnedra dig och behandla dig som en Onkel Tom.
Han får göra det.
Jag får göra det. Men inte du.
Jag låstas bara att jag ska träffa Jimmy Baldwin
och berätta vad idioterna gjorde mot mig.
Jag är inte redo för min närbild, mr DeMille.
Som skådespelare absorberar jag alltid rollen på nåt plan.
Därför förstärks mina överdrivna drag av att jag spelar Emory.
Så väldigt allvarligt!
Joe och jag talade om att ta plats som Emory.
Det var på nåt vis störande för mig här och här.
Jag som Robin spelade en roll som var mindre.
Därför lärde jag mig av Emory.
Jag lärde mig att man kan ta plats och ändå ge andra sitt utrymme.
Fråga om han har korsbullar med sig!
Det här är jag, och folk får tycka vad de vill. Jag spelar mig själv.
Vem är hon?
Vem var hon?
Vem hoppas hon bli?
Det här är Andy Rannells i Omaha. Jag fyllde nog fem eller sex.
Jag fick en Malibu Ken och en Malibu Barbie av mamma.
Det önskade jag mig.
Jag tror att tanken var att Andy fick Barbiedockor
för att leka med sin syster, men jag ville bara ha dem.
Det här är 1988 på Pittsburgh Civic Light Opera.
Min första roll i Trollkarlen från Oz. Jag spelade en munchkinbo.
Fantastisk makeup. Jag skötte den själv.
Det var ju jul. Cowboys var inne det året. Jag är nog fyra, fem.
Hade du fler syskon?
Ja, en storebror med matchande cowboydräkt.
Han är nog bortklippt här. Förlåt, Neil.
Det här var på mitten av 70-talet i Pittsburgh.
Det var också en tid då det inte var okej eller uppmuntrat att vara gay.
Det här är cirka 1983 i Dallas i Texas.
Mamma älskade röda mattor. Som att alltid gå på röda mattan.
Det här var i norra Kalifornien strax innan jag gifte mig med katten.
-Hur gick det äktenskapet? -Katten dog. Så nu är jag änkeman.
Det här är mitt skolfoto.
Det var häftigt dagen de tog det. Jag minns att jag valde skjortan
för att den liknade min brorsas som var så cool.
Man fick väja bakgrund också.
Jag ville ha min orange favorittröja, men mamma sa att jag måste ha skjorta.
När hon gick till köket smet jag upp, bytte om och sprang till skolan.
När vi fick bilderna såg hon att jag hade tröjan
och när hon såg hur glad jag var tänkte hon:
"Han måste få ha på sig vad han vill."
Undrar du inte om det var före eller efter jag...
-...gjorde mitt i toaletten. -Det är nog ett efter-leende.
-Okej, snabbfrågor. -Ja!
Hon får aldrig slut på idéer om...
Sitt hår.
Färgen röd.
Jag har varit så besatt av rött.
-Talangshowen hemma på Thanksgiving. -Det är svårt att tänka som en fyraåring.
Jag gillar att jag står precis likadant utan att märka det.
Jag tänkte inte alls på det.
Hon skulle aldrig...
...göra sin mamma ledsen.
Spela fotboll.
Låta syrran vinna en mimtävling.
Äta upp sina grönsaker.
Det är olikt mig nu, som du vet.
Jag äter nästan bara grönsaker. Ge inte upp, föräldrar.
Jag brukar vara bra på sånt här. Vad har hon... Vet du vad?
Det är pronomenets fel.
Hon vill inte ens höra talas om...
Okra. Det hatade hon.
Inte Oprah. Okra.
Vem ville hon bli?
Hon ville bli filmstjärna.
Ariel i Den lilla sjöjungfrun.
En omtyckt vän.
Jag hoppas jag levt upp till dina drömmar, vännen.
STÄNGT FÖR FILMNING
-Här är vi. -Hej.
Nej men, är ni här?
Var är vi idag?
Vi är på baren Julius'.
Jag har varit här många gånger i mitt liv.
Bakgrund!
Det är kul att vara med i filmen, speciellt med dig.
I den här snygga sidenslipsen med guldringen som inte sitter på plats.
Finns det några påtagliga skillnader mellan den här versionen och den förra?
Jag är officiellt vuxen nu. Jag fyllde 84 igår.
Så nu räknas jag väl som vuxen.
Då var jag ung och rask.
Jag hade mycket energi.
Nu har jag inte så mycket energi.
Men det är ändå trevligt att stå här utanför.
Det är en vacker dag och vi filmar precis runt hörnet.
Igår?
-Igår. -Grattis i efterskott.
Så häftigt.
Ursäkta mig.
-När debuterade du? -Nu ikväll.
-Som skådespelare? -Ja.
-Vilken perfekt födelsedagspresent. -Ja, verkligen fantastisk.
Hemma igen.
-Jag är tillbaka efter 50 år. -Helt otroligt. Ja, vad härligt.
-Helt fantastiskt. Legenden är tillbaka. -Tack. Lycka till med bilden.
Tack ska du ha.
Ha den äran idag
Ha den äran i dag
Ha den äran, käre Mart
Mart satte ner flaggan med den här pjäsen.
Den hyllas som ett av de stora dramatiska verken.
Ett sådant kan leva vidare länge.
MART CROWLEY 21 AUGUSTI 1935 - 7 MARS 2020
Undertexter: Sara Palmer