Favorittsang og hvorfor.
Downloaded from YTS.MX
Å, det forandrer seg hver gang jeg ser den.
Jeg liker de der jeg ikke gjør så mye.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg liker...
Jeg ventet på det. Jeg visste han skulle si det.
Alt uten Lin er mine favoritter.
Hei og velkommen til "The Undefeated Presents Hamilton In-Depth."
Jeg er verten deres, Kelley Carter.
I dag har vi med oss
ni av stjernene i den rekordvinnende musikalen Hamilton
og regissøren Thomas Kail.
Veldig få Broadway-show har hatt like stor kulturell påvirkning som Hamilton,
som tar et dypdykk i livet til en av Amerikas grunnleggere,
Alexander Hamilton,
med hip-hop-musikk.
Til tross for den enorme suksessen
hadde showet en ydmyk start,
spesielt da det ble presentert til den opprinnelige rollebesetningen.
KOMPONIST/TEKST PRODUSENT/ALEXANDER HAMILTON
Vi ville liksom legge beslag på denne historien
og gi... og virkelig etablere oss innen musikalteater,
innen mangfold,
og hva det betyr å fortelle historien til disse personene med brister
som skapte et land med brister og med idealer som er verdt å jage etter
som vi ikke har klart å oppnå på over 200 år.
Lin sa: "Jeg har en idé."
Jeg sa: "Så bra. Hvordan kan jeg hjelpe?"
REGISSØR
Så laget vi den. Vi skulle gjøre det på denne måten uansett.
Og hvis noen ikke ville være med på det, så fikk de ikke delta.
Men det var aldri et spørsmål fra noen som var involverte i produksjonen,
produsentene med team,
at det skulle bli noe annet enn dette.
Min historie med musikalen er unik, for jeg hadde sett den.
Jeg så den aller første lesingen av The Hamilton Mixtape i Poughkeepsie.
Jeg fikk tak i den aller siste klappstolen på bakerste rad
for å se det som da var The Hamilton, den første akten av Hamilton,
som da het The Hamilton Mixtape.
Så jeg visste hva jeg ble invitert til da han sendte meg e-posten.
Jeg ville gjøre alt jeg kunne for å bli en del av musikalen.
Jeg ville ikke at han skulle erstatte meg, for jeg visste...
Jeg visste ikke at Amerika skulle føle det slik,
men jeg visste hva jeg følte.
Det var det modigste, friskeste, mest bokstavelige og spennende jeg hadde sett.
Da vi så filmen på datamaskinen vår her forleden,
sa mannen min: "Husker du da du sa at du ikke ville gå på auditionen?"
Det er bare en sånn greie.
Hvor skulle jeg ha gjemt meg
hvis jeg hadde endt opp med å ikke gå og i hvert fall ha prøvd?
Men jeg dro på auditionen,
og der møtte jeg Lin og Tommy og Alex Lacamoire og produksjonesteamet.
Heldigvis ringte de meg før jeg hadde kommet meg hjem
for å si at jeg fikk være med på workshopen.
Jeg gjorde også alt jeg kunne for å få være med,
og det gjør jeg fortsatt.
Jeg spilte i In the Heights da Lin...
Det var et øyeblikk i musikalen
hvor rollefigurene våre går frem på scenen og vi er i bodegaen til Usnavi,
og han sa: "Jeg har mitt neste prosjekt."
Og jeg sa: "Flott."
Og neste tanken var: "Hva skal jeg gjøre i det?"
Men før jeg fikk sjansen til å si noe,
hadde tiden kommet for oss i showet
til å gå ut og fremføre "96 000".
Så samtalen ble ganske kort.
Vi hadde ikke... Vi fikk ikke mulighet til å fortsette samtalen.
Men Tommy kom frem til meg noen dager senere før opptredenen
og sa: "Hva skjer, G-dubbs?"
Og jeg bare: "Hva?"
Da sa han: "George Washington. Lin fortalte deg om den greia."
Og jeg bare: "Litt. Hva skal jeg gjøre? Hva skal du... Hva?"
Jeg skjønte ikke hva som foregikk.
Jeg var også på scena.
Et band vi spiller i som heter "Freestyle Love Supreme"
spilte i New Orleans da det var Super Bowl der.
Vi rappet på direkten på ESPN om sportskjendiser
og Tommy Kail kom frem til meg og sa:
"Hei, Lin jobber på en ny musikal. En rap-musikal om Alexander Hamilton."
Og jeg sa: "Det er en forferdelig dårlig idé."
Så sa han: "Vil du komme på lesingen av den?"
Jeg sa: "Betaler du meg?" "Ja," sa han. Så da gjorde jeg det.
Jeg hadde nettopp kommet hjem etter å ha vært sanger på en cruisebåt,
gjort Saturday Night Fever, musikalen,
og jeg gikk på audition for en musikal jeg ikke var rett for.
Den samme rollebesetteren jobbet med Hamilton.
Og de sa: "Du er ikke rett for denne,
men du burde komme på denne greia som heter Hamilton's Mixtape."
Jeg gjorde fire auditioner.
Det var kjempebra.
Jeg fikk en rolle og det var helt sprøtt.
Jeg jobbet ikke i musikalverdenen i det hele tatt.
Så alt var veldig nytt for meg.
Jeg gikk på tre-fire auditioner
og Alex Lacamoire
skrev Peggys replikker på en serviett
og lærte dem til meg i andre audition-runde.
Tommy inviterte meg til å bli med dem på en lesning av akt to av Hamilton...
Som fortsatt het Hamilton Mixtape,
og det var første gang jeg hørte musikken og jobbet med dem,
og jeg ble skikkelig imponert.
Mitt første instinkt angående Hamilton var at det var en immigrants fortelling.
Det som fenget meg var
at dette var en gutt som vokste opp i Karibia
og skrev sin vei til en utdannelse i en veldig ung alder.
Noe faren min fra Puerto Rico gjorde da han var 18 år.
Og om det er noe jeg vet som er sant,
så er det at om du kommer til dette landet
så må du jobbe fire ganger så hardt for å komme halvveis så langt.
Og Hamilton viser det.
Det var på den måten...
Det var min vei inn i den historien som aldri...
Jeg husker ikke noe fra historietimene på videregående.
Det fenget meg aldri tidligere.
Men fordi Hamilton var den første immigranten blant grunnleggerne,
så fant jeg min vei inn.
Hva var deres reaksjon på konseptet i Hamilton?
Det var annerledes enn alt vi tidligere hadde sett på Broadway.
For meg var det musikken.
Å bare lytte til musikken. Det var sånn jeg forsto musikalen.
Jeg ble så rørt av den
at det kom til et punkt hvor jeg ikke skulle få være Hercules Mulligan
og jeg kontaktet Tommy og Lin og sa:
"Jeg har aldri lest eller jobbet med noe som dette før,
så jeg er med når dere er klar.
Jeg er klar. Jeg vil gjøre dette."
Jeg har aldri blitt så rørt av å bare høre på noe...
Jeg kjente ikke noen. Det var bare styrken i materialet.
Da jeg ble med i showet, eller da jeg prøvespilte,
hørte jeg på Philipas stemme.
Jeg fikk høre henne synge sangene og Leslie synge "Wait for it".
Og det var fantastisk å klare å få en rolle
og så få høre det i virkeligheten.
Det er musikken. Den er pulsen i showet.
Det er ikke noe dialog. Det er bare musikk.
Det som var så imponerende
var at noe som er så genialt kunne bli enda bedre.
Det er fortsatt overraskende.
Før jeg fikk sett filmen,
sa jeg at jeg skulle senke forventningene mine.
Vi kan ikke anta at bare fordi alt annet har vært så bra,
så blir dette kjempebra.
Det er jo bare galskap, ikke sant?
Jeg senker forventningene og ser hva som skjer.
Det begynte egentlig fra det første...
Det første møtet mitt med musikalen var Lins demo av "Satisfied".
Jeg bare: "Ja, dette er musikkteater!
Dette er musikkteater.
Dette skjer akkurat nå.
Denne musikken er den som bør fortelle vår historie."
Og jeg bare...
Hvis det ikke ble bedre enn det,
ville jeg blitt i fem år, ti år.
Og det som er så sprøtt er at det bare ble bedre.
For meg går det helt tilbake til...
...vi snakker om utviklingsfasen,
når vi hadde workshopene.
Jeg husker at vi fremførte den første akten.
Og vi rakk ikke å komme til andre akt,
så vi bestemte oss for å gjøre den med notestativ,
og til og med da,
når vi bare satt der og sa ordene, sang ordene,
forandret atmosfæren i rommet seg.
På det punktet tror jeg vi alle var klar over,
spesielt fordi vi hørte det som en helhet...
Det var i hvert fall det for meg: "Dette er magisk.
Jeg tror det kommer til å...
Noe vil skje, og jeg kommer ikke til å kunne bearbeide det før det er over."
Å sitte der da Lin ikke kunne finne en slutt,
den slutten han ville ha...
Å, ja. Det hadde jeg glemt.
...og han skriver en rap som er a capella.
Ja.
Og det er i de øyeblikkene man tenker...
Slik som du sa, Renée:
"Det kan ikke bli bedre. Det er ikke mulig at det blir bedre."
Og det var det.
Og å være i rommet og se de endringene bli gjort,
og at det bare ble bedre, er...
Det er også noe jeg aldri vil glemme.
Da jeg så den for første gangen
var det øyeblikk som "My Shot" og begynnelsen, og "Satisfied"
som virkelig gjorde meg overveldet,
men det bildet som gjorde meg til en Hamilfan for livet...
Jeg satt ikke på bakerste rad og tenkte at jeg skulle være med i musikalen.
Men bildet i "The Story of Tonight"...
Jeg hadde aldri sett fire fargede menn på scenen
som sang om vennskap og broderskap.
For meg var det revolusjonerende.
Han viste oss noe nytt. Jeg får frysninger av å tenke på det.
Teorien i denne historien
var alltid: Amerikas historie da fortalt av Amerika nå.
Og fargede personer er dette landets fremtid,
de er nåtiden og fremtiden.
På et helt annet nivå,
var dette alltid en hip-hop-musikal for meg.
Hvis bare hvite personer hadde spilt i den,
hadde jeg vel gjort en feil?
Det var et bevisst valg.
Hvordan gir vi mer tilgang til en historie som har blitt skjult for så mange.
Så mange som vi brydde oss om, så mange som vi trodde på,
og så mange som vi vet hadde noe som måtte bli hørt.
Så det var ikke engang en samtale om det: "Det er dette musikalen handler om.
Det må du omfavne om du vil være en del av den."
Og den ble omfavnet.
Det vi ser i denne filmen er på en måte Amerikas tilblivelse.
Alle disse historiske figurene som vi vagt har lært om på skolen,
blir legemliggjort av en multietnisk rollebesetning,
og for det meste brune personer.
Det er en underforstått antagelse der
om at rettighetene som er verdiene av å være amerikaner
burde gis til alle amerikanere, ikke sant?
Ved å sette brune personer i sentrum av historien, betyr det...
Det man sier er: "Vi bygde også dette landet."
Så hvis du ser denne filmen
og du føler deg stolt av det Amerika du ser i filmen,
bør du bli inspirert til å ta tak
for å skape det Amerika du ser, i virkeligheten.
Vi tar prinsippene som har blitt støttet av disse store tenkerne
for å løfte tanken om hva et demokrati og en republikk er, ikke sant?
Og istedenfor å bli opphengt i
det som vi historisk sett har vært opphengt i...
Alle grunnleggerne tenkte på etterkommerne.
De brydde seg om hva historien ville huske dem for
og de var veldig...
De som holdt seg til det var veldig forsiktige med å utforme den meldingen.
Dessverre har historien utelatt
den mest vesentlige delen av hva den beskjeden var...
...hvem den beskjeden skulle representere.
Det handlet ikke om hva som var bak flagget, men hvem flagget besto av.
Hvem som bokstavelig talt bidro til grunnleggelsen
og det hverdagslige ved eksperimentet.
Den amerikanske historien er en av de tingene
hvor alle de tingene stemmer på en gang.
Men det handler om hvem som har det siste ordet.
Eller det ordet som vedvarer.
De hadde ikke funnet ut av det, og det er det vi sier i historien.
Vi gjorde ikke...
Det amerikanske eksperimentet kommer til å være det for alltid.
Når innså dere at dette var et sertifisert popkulturelt fenomen?
I hvilket øyeblikk skjønte dere hvor stort dette var?
Jeg visste at dette kom til å bli enestående
da vi kunngjorde vår andre forlengelse utenfor Broadway.
Vi kunngjorde at vi skulle spille ut mai.
Og de på The Public fortalte oss at telefonlinjene krasjet.
De sa: "Nettsiden har krasjet før.
Men telefonlinjene har aldri krasjet."
Jungeltelegrafen gikk fort.
Folk så det. Bare 300 om gangen kunne se det på The Public.
Vi var der i flere måneder.
Da vi flyttet til Broadway hadde folk bestemt seg for
å låne fra pensjonskontoen eller...
Eller gi avkall på den ferien.
Ja.
For det var det markedet gjorde.
Det var veldig rart.
Om man spiller teater lenge nok,
kan man se hva som gir inntrykk.
Når man spiller, kan man se hvordan folk blir rørt av opplevelsen.
Og å vite det...
Å vite at vi gjør noe...
At folk gransket jobben vi gjorde
i vår fortelling av denne historien,
og man skjønte at folk var veldig, veldig begeistret.
Og også...
Det ble veldig ekte da presidenten kom til
-siste showet... -Jeg skulle til å si...
...i den første uken av forhåndsvisningen.
Da vet man at man har fått oppmerksomhet.
Jeg sier alltid at den andre gangen vi møtte Obama-familien
var den beste kvelden.
Ikke sant? "Å, er dere her igjen?"
Ja. "Og dere tok med crewet?"
Ja.
Jeg bare: "Er presidenten her?"
"For andre gang?"
"Skal han holde en tale?"
Og for ikke å snakke om alle jeg noensinne har sett på TV.
Fra idrettsfolk til den og den...
Alle disse menneskene som kom for å se showet vårt.
Jeg bare: "Dette er helt sprøtt."
Det sier også ganske mye
at når folk kom tilbake etter showet, spesielt på Broadway,
så ble scenen gjort om til en slags greenroom-opplevelse.
Fordi Meryl Streep har kommet
og hengt med oss på scenen.
Ja.
Men vi møtte andre artister
og dette er en sånn opplevelse som fikk artister til å åpne seg.
Jeg husker da Busta Rhymes kom første gangen.
Jøss.
Og han bare... Han er jo Bust, ikke sant?
Han er den vi alle elsker og kjenner gjennom musikken.
Men han kom og sa: "Jeg må gå til studio og skrive.
Jeg må gjøre mer. Jeg gjør ikke nok.
Jeg må skrive mer. Jeg må gjøre mer."
Å se det fra noen som virkelig er en stjerne,
men som er veldig vellykket og som har vært det på så mange nivåer...
Det var det han tok med seg fra showet,
men så ble han igjen en time for å henge med oss.
Han var i sentrum der nede.
Han ville snakke om hvert sekund av showet og om hvordan...
-Ja. -"Det var helt sprøtt da du..."
Skjønner du? Han satt på første rad også,
med en rød skjorte på seg
og med alle kjeder i verden rundt halsen.
I pausen kom det frem folk til ham og vi bare:
"Vi kan flytte deg til en bedre plass. Det er ikke de beste plassene."
Han bare: "Nei, jeg prøver å være en del av det. Jeg vil sitte her."
Så kom han tilbake mange ganger
og så dro vi til The Library Bar og hang der.
Bust var ofte på showet.
Han så ikke alltid på. Han kom for å henge med oss.
HVOR PERFEKT MÅ EN SVART KVINNE VÆRE FØR VI SØRGER HENNE?
Hva med deg, Oak?
For meg er det Dave Chappelle.
Han har alltid vært et idol og det var helt perfekt å møte ham.
Det å kunne si til ham: "Du har gjort så sterkt inntrykk på meg
med tanke på hvordan du opplyser folk gjennom kunsten din,
og at du aldri ofrer stemmer din gjennom kunsten din.
At du alltid prøver å få ditt eget folk, svarte folk,
til å utvikle seg gjennom kunsten din."
Han er så vellykket i alt.
Han er konsekvent og sier:
"Jeg skal bruke plattformen min og kunsten min til å snakke om ting
som jeg tror folk trenger å høre, som det ikke snakkes om.
Og si det på en måte som er stygg, men nødvendig."
Det at han kom for å se showet vårt, våre opptredener, min opptreden,
og si at han ble rørt... Det var helt overveldende.
Ja, jeg tror det er mange folk som...
...som Busta og Dave Chappelle,
som vi vokste opp med å se og høre på
i våre mest avgjørende øyeblikk...
Det at de kom,
ikke bare for å se showet og rose det,
men for å snakke med oss etterpå
og ha skikkelige samtaler som likeverdige,
som mennesker i samme miljø, var helt overveldende.
Vi følte oss forbundet til dem på en måte.
Som ungdommer føler man seg så distansert fra dem man blir inspirert av.
Det var nok et veldig magisk øyeblikk for mange av oss,
å se heltene våre komme og si at de ble rørt
og at vi var heltene deres.
Hvordan går det, alle sammen? Dette er Justin Tinsley fra theundefeated.com.
Jeg skal fortelle dere hvordan The Hamilton Mixtape
brakte Hamilton-opplevelsen til en full sirkel.
Tenk på det på denne måten.
Hamilton-stykket er det største innen popkultur.
Albumet var på toppen av listene i landet,
noe som er oppskriften på suksess i musikkindustrien,
og det gjenopplivet kassettindustrien i 2017.
Salget gikk opp med 35 %...
SJEKK UT THEUNDEFEATED.COM FOR HELE ARTIKKELEN.
...og The Hamilton Mixtape var en stor grunn til det.
FÅ SLUTT PÅ RASISME
Nå som vi er i denne fornyede oppvåkningen,
hva håper du de som ser på showet tar med seg videre?
Med tanke på samtalene verden har i dag,
og spesielt USA,
angående systematisk rasisme som har eksistert siden begynnelsen,
så er det å ha denne historien som tar for seg grunnleggelsen...
Det er veldig interessant.
Det var en annen journalist som spurte meg:
"Hvordan har Hamilton endret seg fra Obama-æraen til Trump-æraen?"
Svaret er at det ikke har endret seg i det hele tatt.
Hvis det er noe som er veldig politisk ved showet,
så er det at kampene
og paradoksene som var aktuelle ved grunnleggelsen, eksisterer fortsatt.
Det er de samme kampene vi har fortsatt og det gjelder alt
fra den opprinnelige synden av slaveri til våpenkontroll.
Alle i musikalen dør på grunn av vold med våpen,
utenom George Washington.
Så mange ting som var aktuelle da, er aktuelle nå.
Måten jeg skrev dem på var å prøve å få dem
til å være så aktuelle som mulig. Så det treffer annerledes.
Ting som var med i musikalen,
historiene om slaveri og hva de gjorde,
og at alle var medskyldige, og alt de ikke gjorde,
traff annerledes enn det de kanskje gjorde i 2015.
Men musikalen har ikke endret seg, og det skal bli int...
Det har vært fantastisk å se sangtekstene fra musikalen dukke opp
på Black Lives Matter-protester over hele landet.
Å se "History has its eyes on you," og "Tomorrow there'll be more of us,"
og at folk finner revolusjonens språk i denne andre revolusjonen.
Det har vært veldig oppmuntrende og overveldende.
At samtalen...
...har gjort framskritt.
Vi er på et annet stadium i denne samtalen
enn vi har vært før.
Min egne lille måte å hedre en av våre falne brødre på
var å dedisere min siste opptreden i Hamilton til Philando Castile.
Og det var for fire år siden.
Nå ser vi broder George Floyds lynsjing,
mordet på ham som førte til at folk begynte å protestere.
VI FÅR IKKE PUSTE
Jeg har fortsatt et håp om at vi kan få til dette.
At vi kan... At vi kan få en slutt på det.
Men det første steget var...
Det første steget var å være ærlige om hvordan vi havnet her.
Det første steget er å virkelig snakke om dette traumaet,
og å være ærlige om systematisk rasisme
og den mest voldelige utøveren av systematisk rasisme,
som er politiet rundt om i landet.
Det er den mest voldelige forgreiningen av det.
Vi må snakke om det. Vi snakker om det.
Det er vel bedre sent enn aldri.
Jeg blir inspirert av selvstyrking.
Jeg føler at...
Da jeg spilte i Hamilton var det faktisk noen som sa til meg:
"Du er utrolig mektig hvis du vet at du er det."
Ellers spiller det ingen rolle hvor mye makt man har.
Da har man ikke makt.
Og dette viser...
Det viser noen som fikk makt
bare fordi han fortsatte å spørre seg selv dette spørsmålet:
"Hvorfor er det så mye lidelse rundt meg?
Hvorfor er det så mye død og hvorfor er jeg fortsatt her?
Hva skal jeg gjøre med denne tiden?
Med ingenting, hva skal jeg gjøre med denne tiden?"
Den kontinuerlige:
"Jeg. Hva kan jeg gjøre med denne tiden som jeg har av en grunn?
Hva kan jeg gjøre? Jeg har ingenting. Jeg har ikke..."
Å stille det spørsmålet
og motet man svarer det med, er det jeg vil at våre unge mennesker
og vi alle skal ta med oss fra dette.
Om noe, ta med deg det. Vi trenger det, og vi trenger dem.
Vi trenger dem desperat, så jeg ber om at noen av de ordene
og noe av det sentimentale slår rot i hjertene deres,
i psykene deres, i munnene deres og det blir...
Det blir til deres egne ord og det leder oss inn i denne revolusjonen.
Hva med deg, Phillipa?
Jeg har et håp og et ønske om
at folk skal føle nødvendigheten
i å delta som borgere.
Gjennom vårt arbeid, noe som for oss er gjennom kunst,
men også bare gjennom aktivisme,
og hva det betyr å delta og bruke stemmen,
uansett om det er å stille til valg,
prøve å forandre en lov,
eller bare å gå ut og sørge for
at du har registrert deg for å stemme og skal gjøre det.
Jeg håper det inspirerer folk
til å ikke bare føle plikten de har til å delta,
men også føle gleden av, og ønsket om å etterlate seg en arv.
Å være en del av noe større enn seg selv, å bidra.
At grunnen til at vi har kommet dit vi har
er på grunn av mange fantastiske ting
og mange feil som vi har.
Vi må se våre ufullkommenheter i øynene og si:
"Jeg skal velge å håndtere det og å aktivt delta".
Det er tankesettet jeg tror vi må ha.
Helt ærlig, Pips. Du...
Måten du formulerer den gleden folk har for å involvere seg...
Du har åpnet øynene mine for det.
Jeg har vært lei meg for alt som skjer, og vært såret og sint,
som mange andre også er. Når noen mennesker er på det stadiet
mister de den gleden for forandringen ut av syne.
Noen ganger er det nok tyngde til å endre ting. Man kan føle det:
"Jeg må forandre ting. Hvordan skal jeg finne ut av det?"
Men gleden kommer når endringene kommer. Tenk på det sånn.
Så takk, Pips, for at du framhevet det for meg personlig også.
Det er veldig spennende å se disse unge mennene
som er så glade for å stå på bokser
og snakke om lover de føler er urettferdige.
Som er glade for å kunne dra hjem og finne måter
å hjelpe og endre regjeringen på, det som er galt.
Den gleden de har er noe som er viktig å ta med seg.
Ta det med til de som er ute på gatene nå.
At selv om det er vondt, så kan du føle glede
som også kan drive deg til å skape forandringene du vil.
Personlig vet jeg at man kan miste det av syne,
så tusen takk for de ordene.
Jeg har vært på noen protester nå,
og det har vært oppmuntrende å se folk av alle forskjellige farger.
Menn, kvinner, transer... Alle forskjellige farger der ute
sammen i solidaritet og som har én beskjed:
Svarte liv er viktige.
Bestefaren min og spesielt bestemoren min var borgerrettighets-forkjempere,
og jeg visste mer om hvor jeg kommer fra
før jeg var fem år, enn de fleste collegestudenter gjør.
Hun var fast bestemt på at jeg skulle vite hvem jeg var i denne verden.
Det jeg vil si med det, er at hun ga meg så mye,
men det jeg alltid sier er det viktigste,
er at hun lærte meg å drømme, og jeg er et levende eksempel på det.
Men ikke i sin villeste fantasi kunne hun ha sett for seg
at jeg skulle få den æren å få stå foran
den første svarte presidenten i USA.
Hun jobbet bokstavelig talt mot det øyeblikket.
Jeg tenker hele tiden på ungdommen
når det gjelder denne musikalen, og hvor innflytelsesrik den er.
Mange følgere jeg har fra musikalen
er spesielt unge kvinner, jenter.
De ser makten søsterskap har
og ser den kjærligheten kvinner har for hverandre og støtter hverandre,
at de kjemper for en revolusjon,
og all denne styrken
med denne vakre, talentfulle og mangfoldige rollebesetningen på scenen...
Jeg vil bare at ungdommene skal ta det og bli inspirerte til å gjøre noe.
Og i musikalens format på Broadway
kunne man bare nå en viss mengde og demografi,
men med filmlanseringen kan den nå et mye bredere publikum.
Hva slags innvirkning tror dere det vil ha?
Noe av det vi ville gjøre i denne filmen,
var å hylle kjærligheten til teater.
Og for å gjøre det må vi fange historien
i den settingen den skal eksistere: teateret.
Det var forfatterens hensikt.
Lin skrev den for at den skulle fremføres for publikum live,
og puste samme lufta.
I en tid hvor det ikke virker som
at liveteater kommer tilbake på lenge,
vil det å få en påminnelse på hvor viktig teater kan være...
Jeg er takknemlig for at vi har denne muligheten
til å kunne tilby det.
Da pandemien kom,
og alle liveopptredener plutselig forsvant...
Det var ikke noe Broadway, ikke noe reisende teater,
eller livekonserter,
så det føltes som en mulighet til å fremskynde det 15 måneder
og få alle som går glipp av opplevelsen av hva det innebærer å være i en gruppe,
å sitte i mørket med fremmede man aldri har møtt
og se en historie utspille seg, noe man har gjort
helt siden man satt rundt leirbål. Men nå er dette leirbålet.
Vi ville gjøre det på en måte som senket barrieren til å få bli med.
Teater er altfor dyrt. Det er ikke nok teatre engang
og det er ikke nok plasser til alle som vil delta.
Men hvis man legger ut noe sånt, så gir man noe til folket
som de ville ha, men ikke hadde tilgang til,
og vi må gi folk mer tilgang.
Det jeg ikke klarer å forstå
er at vi serverer dette som om vi er en restaurant.
Vi serverer det til 1300 personer om gangen, hver kveld.
Og enda flere vil se Hamilton tredje, fjerde og femte juli
som har sett det de siste fem årene til sammen.
Det er vanskelig å forstå.
Vi håper at det fortsetter å...
...slå rot i nye samfunnsgrupper.
Det har vært mange steder,
men det er nye samfunnsgrupper som ikke har hatt tilgang til det,
og vi er virkelig glade for muligheten til at
de svarte i samfunnet kan omfavne dette.
Folk som ikke nødvendigvis reiser til New York for å se teater.
Folk som... At dette når ut til alle i verden,
uavhengig om teateret er i byen og om du har råd til billetten.
Vi tror virkelig at det er velsignelse
for alle i alle tider.
Vi er spente på hvilken betydning den kan få
på din TV i ditt hjem.
Vi er glade over å få muligheten til å gi teater til folk på den måten.
Og også som en påminnelse til folk som har vært der ute i så mange år.
Den kan forhåpentligvis være noe som de kan støtte seg til
eller komme tilbake til, og tenne den gnisten i seg igjen.
Iblant kan man føle seg umotivert.
Takk Lin, Tommy, Renée, Leslie,
Daveed, Jasmine, Chris, Phillipa, Anthony og Oak.
Og ikke glem å strømme den prisvinnende musikalen Hamilton,
eksklusivt på Disney+.
Og takk for at du så på Zoomen hvor det skjedde.