Favoritnummer och varför.
Downloaded from YTS.MX
Oj. Det ändras varje gång jag ser den.
De där jag inte gör så mycket.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag gillade...
Det var det jag väntade på. Visste att han skulle säga det.
Allt utan Lin är min favorit.
Välkomna till "The Undefeated Presents Hamilton In-Depth.
Jag är er värd Kelley Carter.
Idag får vi träffa
nio stjärnor från musikalen som slår alla rekord, Hamilton,
liksom regissören Thomas Kail.
Väldigt få uppsättningar har haft den massiva kulturella inverkan som Hamilton,
som handlar om en av Förenta Staternas grundares liv,
Alexander Hamilton,
till tonerna av hip-hop.
Trots sin massiva framgång
var musikalens ursprung blygsam,
speciellt när den presenterades för den ursprungliga ensemblen.
MUSIK/TEXT PRODUCENT/ALEXANDER HAMILTON
Vi ville göra anspråk på berättelsen
och förse... att få alla med på tåget vad gäller musikteater,
vad gäller framställning,
vad det innebär för oss att berätta berättelsen om människor med brister
som skapade ett land med brister med ideal värda att jaga
vilka vi inte har nått under mer än 200 år.
Lin sa: "Jag har en idé."
Jag sa: "Toppen. Hur kan jag hjälpa till?"
REGISSÖR
Sen gjorde vi det bara. Vi skulle göra det trots allt.
Om nån inte vill kliva på tåget
skulle de inte få deltaga.
Men det ifrågasattes aldrig av de inblandade i produktionen,
från våra producenter och nedåt,
att det skulle bli nåt annat än det här.
Min speciella berättelse är unik eftersom jag hade sett den.
Jag hade sett kollationeringen av The Hamilton Mixtape i Poughkeepsie.
Så jag fick den sista fällstolen i den absolut sista raden,
för att se The Hamilton, Hamiltons första akt
som då kallades The Hamilton Mixtape.
Så jag visste vad jag blev inbjuden till när han skickade mejlet
och jag såg till att jag hängde kvar med näbbar och klor.
Jag ville aldrig att jag skulle ersättas. Därför jag visste...
Jag förstod inte att amerikanerna skulle känna som de gjorde.
men jag visste hur jag kände.
Det var det modigaste, fräschaste, mest bildade, spännande sak jag sett.
När vi såg filmen på datorn häromdagen
sa min make: "Minns du när du inte ville gå på den audition?"
Det var ju bara det,
var kunde jag gömma mig i världen
om jag inte hade gått till slut och åtminstone försökt?
Men jag gick till auditionen
och träffade Lin, Tommy och Alex Lacamoire samt det kreativa teamet
och lyckligtvis ringde de innan jag hann hem
för att berätta att jag skulle vara med på workshopen.
Likt Leslie höll jag fast för brinnande livet.
Vilket jag gör nu med.
Jag var på scen i en föreställning av In the Heights när Lin...
Det fanns ett ögonblick i pjäsen
där våra roller går upstage och vi är i Usnavis bodega
när han sa: "Jag har nästa grej."
Och jag sa: "Toppen."
Min nästa tanke var: "Vad ska jag göra i den?"
Men innan jag hann så långt
var det dags för oss mitt i pjäsen
gå ut och framföra numret "96 000."
Så konversationen var... lite korthuggen.
Vi hade inte, för vi hade just...
Vi hade haft inte möjlighet att fortsätta konversationen.
Men Tommy kom fram några dar senare i en annan pjäs innan föreställningen
och sa: "Läget, G-dubbs?"
Och jag sa: "Vad?"
Och han sa: "George Washington. Lin berättade för dig om det."
Jag sa: "Vad gör jag? Vad är det du..."
Jag hade ingen aning vad som pågick.
Jag var också på scen.
Ett band som vi båda var med i, "Freestyle Love Supreme",
spelade i New Orleans när Super Bowl spelades där.
Så vi rappade live på ESPN om sportkändisar
och Tommy Kail kommer fram och säger:
"Du, Lin jobbar med en ny musikal. Med rap om Alexander Hamilton."
Jag sa: "Vilken fruktansvärd idé."
Han sa: "Vill du komma och göra en genomläsning?"
Jag sa: "Tänker du betala?" Han sa ja. Så då gjorde jag det.
Jag hade återvänt efter att ha sjungit på ett kryssningsfartyg
med musikalen Saturday Night Fever,
och jag gjorde audition för en sak jag inte var rätt för.
Samma rollbesättare besatte Hamilton.
Och de sa: "Du är inte rätt för det här
men du borde komma in för nåt som heter "Hamilton Mixtape."
Jag gjorde fyra auditions.
Och sen var det toppen.
Sen rollbesatte de mig. Det var galet.
Jag befann mig inte alls i musikalvärlden.
Så allt var nytt för mig.
Och jag gjorde tre, fyra auditions
och Alex Lacamoire
skrev Peggys repliker på en servett
och lärde mig dem vid min andra återkallning.
Tommy hade bjudit in mig att deltaga i läsningen av akt 2 av Hamilton...
då kallad Hamilton Mixtape...
Det var första gången jag hade hört musiken och jobbat med dem
och jag var helimpad.
Första instinkten var att Hamilton var en invandrarberättelse.
Det som drog mig in i berättelsen var
att det här var en grabb som vuxit upp i Karibien
och som banade väg till en utbildning vid en tidig ålder,
vilket min pappa gjorde från Puerto Rico vid 18 års ålder.
Och om det är nåt jag vet är sant
är det att om du kommer hit från nån annanstans
måste man jobba fyra gånger så hårt för att nå hälften så långt.
Och Hamilton lever upp till den tröskeln.
Så det var sättet på vilket...
Det var mitt sätt in i berättelsen som aldrig hade...
Jag minns inget från historielektionerna i high school.
Det hade aldrig gripit mig tidigare.
Men eftersom Hamilton var urinvadraren bland grundarna,
blev det min väg in.
Hur reagerade du på konceptet Hamilton?
Eftersom det var olikt vad som setts tidigare på Broadway.
För mig handlade alltid om musiken.
Bokstavligen bara lyssna på musiken. Det var så jag förstod musikalen.
Och jag rördes så av den
att det fanns en punkt när jag inte skulle bli Hercules Mulligan
och jag kontaktade Tommy och Lin och sa:
"Jag har aldrig läst eller gjort nåt liknande tidigare,
så bara så ni vet, jag är med när ni fått ihop det.
Jag är beredd. Jag vill göra det."
Jag har aldrig berörts så av nåt... lyssnat...
Jag kände ingen. Bara av styrkan i materialet.
När jag kom till musikalen eller mer när jag gjorde audition,
lyssnade jag till... till Phillipas röst.
Jag fick lyssna när hon sjöng låtarna och Leslie sjunga "Wait for it."
Det var otroligt att få en roll
och sen... få höra det i realtid.
Det är musiken. Det är pjäsens puls.
Det finns ingen dialog alls. Bara musik.
Det jag tycker är häpnadsväckande
är att nåt så genialt kunde bli bättre.
Det är fortfarande förvånande.
Även innan jag kunde se filmen,
sa jag till dem: "Jag sänker mina förhoppningar.
Vi kan inte anta att bara för att allt annat har varit toppen
att den skulle bli fantastisk.
Det är... Det är galet, eller?
Jag ska bara sänka mina förhoppningar och se vad som händer."
Och det började från det här... den första...
Mitt första möte med den var Lins demo av "Satisfied."
Jag sa: "Ja! Det här är musikteater.
Det här är musikteater.
Det är detta just nu.
Den här musiken är det som borde berätta vår berättelse."
Och jag... Du vet...
Om det aldrig blev bättre än så
skulle jag stanna i fem år, tio, eller vad som.
Och det galna är att det fortsatte bli bättre.
Jag tror att för mig sträcker det sig ända till...
...vi talar om utvecklingstiden,
när vi höll på med workshopen.
Och jag minns att vi satte första akten på fötter.
På grund av tid hann vi aldrig till andra akten,
så vi beslöt att göra det bakom notställ
och även då,
utan att göra nåt förutom att sitta där, säga och sjunga orden,
förändrades atmosfären i rummet.
Och jag tror, att vid den tidpunkten var vi varse,
speciellt som vi hörde det som en helhet...
Åtminstone för mig. Jag kände: "Det här... Det är magiskt.
Och jag tänkte, det blir...
Nåt kommer att ske, som jag inte kan bearbeta tills det är över."
Att sitta där när Lin inte kunde hitta ett slut,
slutet han ville ha...
Javisst, jag glömde.
...och han skriver hela rappen och det är a cappella.
Precis.
Och det är de ögonblicken man tänker...
...precis som du sa, Renée:
"Det kan inte bli bättre, det kan omöjligen bli bättre."
Och det blev det.
Att vara i rummet, i replokalerna och se förändringarna,
och det blir bara bättre är...
...det är också nåt som jag inte kommer att glömma.
Att se det för första gången,
visst, det fanns ögonblick som "My Shot" och inledningen och "Satisfied"
som fullständigt knockade mig,
men den bild som gjorde mig till en evig Hamilfan...
som, jag vet inte... jag satt inte längst bak
och tänkte att jag ska vara med.
Men bilden i "The Story of Tonight"...
Jag har aldrig sett fyra färgade män på en scen
sjunga om vänskap och broderskap, aldrig nånsin.
Och för mig blev det sinnebilden för revolutionen.
Han visade oss nåt nytt.
Jag ryser när jag tänker på det.
Berättelsens tes
var alltid att Amerikas historia då berättades av Amerika nu.
Och färgade människor är det här landets framtid,
de är nuet, de är framtiden
och på ett annat plan
det här var alltid en hip-hop-musikal i mitt sinne.
Om den hade besatts med bara vita
tror ni inte att jag hade strulat till det?
Det var ett så medvetet val.
Hur gör man en berättelse mer åtkomlig som har undanhållits så många?
Så många vi har brytt oss om, trott på,
och så många vi visste hade nåt som behövde höras.
Så det var inte ens nåt tal om det.
Det blev bara: "Det här är vad den är.
Och om du vill vara delaktig, omfamna det."
Och det blev omfamnat.
De vi ser i filmen är ett slags Amerikas ursprung.
Alla figurerna, historiska figurer, som vi vagt har lärt oss om
är förkroppsligade av en multietnisk ensemble
och mestadels bruna.
Det finns ett underförstått antagande
att rättigheterna som dygderna att vara amerikan.
borde ges till alla amerikaner, eller hur?
Genom att placera bruna i berättelsens centrum innebär...
Det man verkligen säger är: "Vi med byggde det här landet."
Så tittar ni på den här filmen
och känner lite stolthet över det Amerika ni ser i filmen
borde ni bli inspirerade att agera
att göra det Amerika till det ni ser i verkligheten.
Vi har anammat levnadsreglerna som har omfattats av dessa stora tänkare
att höja idén om vad en demokrati eller republik är.
Istället för att bli fångade i
saker som vi historiskt har varit fångade i...
De handlade bara om eftervärlden för grundarna.
Det handlade bara om hur historien skulle minnas dem
och var väldigt...
De som höll fast vid det var mycket noga med hur meddelandet utformades.
Olyckligtvis har det historiskt utelämnat
den mest faktiska delen av vad budskapet var...
vilka budskapet var ämnat att representera.
Det var inte om vad som fanns bakom fanan utan om vilka som utgjorde fanan,
vilka som bokstavligen bidrog till grundandet
och det som pågår med experimentet varje dag.
Den amerikanska berättelsen är en sån sak
där allt är sant allt på en gång.
Men det är en fråga om vem som publicerar slutgiltiga ordet,
eller ordet som... lever kvar.
De hade inte räknat ut allt och det är det som vi säger i berättelsen.
Vi gjorde inte...
Det amerikanska experimentet förblir det för evigt.
När insåg ni att det här var ett verkligt pop-kulturellt fenomen?
När inträffade det som fick er att inse hur stort det här var?
Jag visste att det här skulle bli utan motstycke
när vi tillkännagav vår andra förlängning på off-Broadway.
Vi meddelade att vi skulle köra hela maj.
Folket på Public Theater berättade att telefonsystemet la av.
Och de sa: "Vi har upplevt att webbsidan har kraschat tidigare.
Vi har aldrig upplevt att telefonsystemet har kraschat."
Det var i sanning en pjäs som spreds från mun till mun.
Folk såg den. Bara 300 åt gången kunde se den på Public.
Och vi var där månadsvis.
Och när vi flyttade till Broadway hade folk beslutat sig
för hur de skulle låna från pensionskontot eller...
Eller avstå... avstå från semestern.
Ja.
För det var precis det marknaden gjorde.
Det var väldigt märkligt.
Men håller man bara på länge nog med teater
kan man se vad som ger genklang.
Man kan se i realtid hur människor blir rörda av upplevelsen.
Och att veta det...
Att veta att vi gjorde nåt...
Att människor examinerade vårt arbete och samarbete
i hur det här berättades,
kunde man inse hur väldigt, väldigt spända de var.
Och att det också...
Det är nåt riktigt stort när presidenten kommer
-kommer till sista föreställningen... -Jag skulle säga...
...av första veckans förhandsvisningar.
-Då vet man att man har uppmärksamhet. -Ja.
Jag hävdar alltid, att andra gången vi träffade paret Obama
var bästa kvällen.
Du fattar? Det blir så: "Jaså, ni kom tillbaka?"
Ja. "Och ni tog med er gänget."
Ja.
Jag sa: "Är presidenten här?"
"Två gånger?"
"Han håller ett tal?"
Och sen för att inte nämna alla jag sett på TV eller så.
Från idrottsfolk till en den ena en den andra...
Alla som var noga med att se vår pjäs.
Jag kände: "Oj, det är lite galet."
Det imponerande med pjäsen också
är att människor kommer bakom scenen, speciellt på Broadway
vår scen förvandlades till en otrolig green-room-upplevelse.
För Meryl Streep kom bakom scenen
och hänger med oss på scenen. "Okej..."
Ja.
Men vi möter andra artister
och det är den slags upplevelse som öppnade artister.
Jag minns vi spelade off-Broadway när Busta Rhymes kom första gången.
Kors.
Och han... Jag bara... Han... Du vet, det... Han är Busta.
Han är den som vi alla känner och älskar via hans musik.
Men han kom bakom scenen och tyckte: "Jag måste in i studion och skriva.
Jag måste göra mer. Jag gör inte tillräckligt.
Jag måste skriva mer, göra mer."
Att se det hos nån som är en legend
men är produktiv och alltid har varit på så många plan
att han tar med sig det från föreställningen
men han stannade en timma för att hänga med oss.
Som att han höll hov våningen under.
Som om han ville prata om varje sekund av föreställningen...
-Ja. -"Det var galet när ni..."
Fattar du? Men han satt också på första raden, minns ni,
med sin klarröda skjorta
och med alla kedjor som nånsin gjorts om halsen.
Och under pausen kom människor fram och sa:
"Vi kan flytta dig till en bättre plats. De här är inte de bästa."
Men han sa: "Nä, jag försöker deltaga. Jag vill vara här."
Men han fortsatte att komma tillbaka en massa gånger
och vi gick bara upp till The Library Bar och hängde.
Bust var på teatern en massa gånger.
Han såg inte föreställningarna. Han kom för att hänga efteråt.
HUR BRA SKA EN SVART KVINNA VARA INNAN VI SÖRJER HENNE?
Du då, Oak?
För mig var det absolut Dave Chappelle.
Han har alltid varit min idol och att träffa honom var helt perfekt.
Att kunna få säga till honom: "Du har berört mig
hur du fortsätter att utbilda människor genom din konst,
hur du aldrig offrar din röst genom konsten,
hur du alltid försöker att flytta ditt eget folk, svarta,
framåt i tanken genom din konst."
Han är så produktiv i allt.
Han fortsätter att vara konsekvent när han säger:
"Jag vill använda min plattform och konst för att verkligen tala om saker
som jag tror folk behöver höra som inte talas om
och på ett sätt som är otäckt men nödvändigt."
Att han kom och såg vår pjäs, våra föreställningar, mitt uppträdande
att han sa att han var berörd, att han blev helt överväldigad.
Jag tror det finns många,
som Busta och Dave Chappelle,
som vi lyssnade eller tittade på när vi växte upp
i våra mest formbara ögonblick,
och att de kom
och inte bara såg föreställningen och gav komplimanger,
utan pratade med oss efteråt
och förde ett riktigt samtal som likvärdiga,
som människor i samma samhälle, det var verkligen överväldigande,
att känna en koppling till dem på så sätt
när vi som barn och ungdomar
kände oss så distanserade från dem som vi inspirerades av.
Det var nog ett riktigt magiskt ögonblick för många av oss
då vi såg våra hjältar och de sa, att de var berörda
och att vi var deras hjältar.
Tjenare alla. Det är Justin Tinsley på theundefeated.com
och jag är här för att berätta om hur The Hamilton Mixtape
tog upplevelsen av Hamilton hela varvet runt.
Tänk så här.
Scenversionen av Hamilton är det största inom popkulturen.
Inte bara låg albumet på första plats i USA,
vilket är riktmärket för framgång inom musikbranschen,
utan även stärkte på nytt kassettbandsbranschen 2017.
Försäljningen steg med 35 %,
KOLLA PÅ THEUNDEFEATED.COM FÖR JUSTINS HELA ARTIKEL
och The Hamilton Mixtape var en stor anledning.
STOPPA RASISM
Nu när vi befinner oss i ett förnyat uppvaknande,
vad hoppas du att de tar med sig alla som konsumerar föreställningen?
När det gäller samtal som världen håller,
och speciellt som USA håller,
om systematisk rasism som har funnits där sen grundandet,
till den här berättelsen som snuddar vid vår grund...
...är riktigt intressant, tycker jag.
Det är lustigt. En annan journalist frågade mig
"Hur har Hamilton ändrats från Obamas tid till Trumps?"
Och svaret är, att det har inte alls förändrats.
Och är det finns nåt politiskt med föreställningen,
är det striderna som var närvarande fanns
och paradoxerna som fanns vid grundandet fortfarande existerar.
Det är fortfarande samma strider och det är allt
från den ursprungliga synden slaveri till vapenkontroll.
Alla i vår föreställning dör som ett resultat av vapenvåld
med undantag av George Washington.
Så mycket som var närvarande då är närvarande nu
och sättet jag skrev dem på var att försöka få dem
så nutida som möjligt så att saker träffar annorlunda.
Som saker som fanns i föreställningen,
berättelserna om slaveri och vad det gjorde,
och alla var delaktiga och det de inte gjorde,
träffar annorlunda än de kan ha gjort 2015, tror jag...
Men föreställningen har inte förändrats och det ska bli väldigt intre...
Det som har varit otroligt är att se text från föreställningen poppa upp
vid Black Lives Matter-demonstrationer över hela landet.
Att se "History has its eyes on you", "Tomorrow there'll be more of us",
och folk hittar revolutionens språk i denna andra revolution
och det har varit uppmuntrande och överväldigande.
Att konversationen...
...har utvecklats...
Vi är vid en annan punkt i den här konversationen
än vad vi har varit tidigare.
Mitt eget lilla sätt att ära en av våra fallna bröder har varit
att jag dedicerade mitt sista framträdande i Hamilton till Philando Castile.
Det var fyra år sen.
Och nu ser vi broder George Floyds lynchning,
hans mord, vilket ledde till att människor tog det till gatorna.
VI KAN INTE ANDAS
Jag är fortfarande hoppfull att vi kan få det här rätt.
Att vi kan... Att vi kan göra det rätt.
Men första steget var...
Första steget är att vara ärliga om hur vi hamnade där.
Det första steget är att tala... att tala om det här traumat
och vara ärliga om systematisk rasism
och den våldsammaste delen i systematisk rasism,
vilket är polisdistrikten runt om i landet.
Det är den våldsammaste delen.
Så vi måste tala om det. Vi talar om det.
Bättre sent än aldrig, antar jag.
Jag är inspirerad av självbestämmande.
Jag känner att...
Nån sa faktiskt till mig medan jag var med i Hamilton,
"Du är väldigt mäktig om du vet att du är det."
Om man inte vet det, spelar det ingen roll hur mycket makt man har.
Man har ingen.
Och det bevisar...
det bevisar nån blir allsmäktig
bara för att han ställer sig denna fråga:
"Varför så mycket lidande runt mig?
Varför finns så mycket död och varför är jag fortfarande här?
Vad ska jag göra med min tid?
Med inget, vad ska jag göra med min tid?"
Som sån... det eviga
"Jag. Vad kan jag göra med den tid som jag har av en anledning?
Vad kan jag göra? Jag har inget, ingen..."
Att ställa den frågan
och modet med vilket du besvarar den är det jag vill våra unga
och alla att ta med sig.
Om inget annat, ta det. Och vi behöver det. Vi behöver dem.
Vi behöver dem förtvivlat mycket, så min bön är att några av orden
och nåt av grundtanken rotas i deras hjärtan,
i deras själ, i munnen och att det blir...
Med egna ord. Och att det leder oss i den här revolutionen.
Du då, Phillipa?
Jag har ett hopp och en önskan
att folk verkligen känner nödvändigheten
att deltaga som medborgare.
Genom arbete och för oss är det genom vår konst,
men också genom vår aktivism,
och vad det innebär att dyka upp och använda sin röst,
oberoende om det är att kandidera,
att förändra lagstiftningen,
att bara gå ut och se till
att du är med i röstlängden och att du röstar.
Jag hoppas det inspirerar människor
att inte bara känna plikten de har att deltaga,
utan även känna spänningen och önskan att lämna ett arv,
att bli del i nåt större än sig själva, att bidra,
att skälet vi har nått dit vi är
är på grund av en massa fantastiska saker
och en massa skavanker som vi har.
Att betrakta vår brister och säga:
"Jag väljer att hantera det och aktivt deltaga"
är den attityd som jag tror vi behöver ha.
Ärligt talat, Pips... Som du...
Det sätt du sätter ord på ivern som folk har för att bli inblandade,
har du fått mina ögon att öppnas.
Jag har varit väldigt upprörd över det som sker i världen, sårad och arg,
som många är, och att vissa när de befinner sig där
förlorar meningen med spänningen, med förändringen.
Det finns ibland en tyngd att förändra. Man känner att det är som:
"Jag måste förändras. Hur ska jag komma på hur?"
Men spänningen sker när det förändras, tänk så.
Så tack, Pips, för att belysa det för mig personligen också.
Och det är väldigt spännande att se dessa unga män
som är ivriga att stå på lådor
och tala om lagar som de känner är orättvisa,
de som är spända att gå hem och komma på sätt
att hjälpa och förändra sin regering, det de anser vara fel.
Den iver som dessa har är nåt stort, och massivt att ta med sig.
Ta med sig till folk på gatan så de får veta
att fastän man känner sig sårad kan man känna glädje
som också kan elda en att skapa den förändring man också vill få.
Jag vet att jag själv kan förlora fokus ibland,
så tack, Pips, för de orden.
Jag har varit på några demonstrationer
och det är uppmuntrande att se människor av olika färger,
män, kvinnor, all olika... Trans... Alla olika färger där ute,
i solidaritet och säger med ett budskap
Black Lives Matter.
Speciellt min farmor var organisatör för medborgarrättsrörelsen
och jag kände till mer om mitt arv
innan jag var fem än vad de flesta studenter får.
Hon var orubblig med att jag visste vem jag var här i världen.
Och jag säger det för att uttrycka att hon gav mig så mycket,
men det jag alltid säger är att
hon lärde mig att drömma och jag är ett förkroppsligande av det,
men aldrig i sina vildaste drömmar kunde hon ha föreställt sig
att jag skulle vara på en hedersplats och stå framför
USA:s första svarta president.
Hon jobbade bokstavligt mot det ögonblicket.
Jag tänker hela tiden på ungdomen
när det gäller den här pjäsen och hur verkningsfull den är.
Även en massa följare som jag har fått efter pjäsen är
unga kvinnor, unga tjejer.
Att se kraften i ett systerskap,
att se den kärlek som kvinnor
har för varann och det stöd de har,
att se hur de kämpar för en revolution,
att se... all den styrka
med den vackra, talangfulla och olika ensemblen på scen,
Jag vill bara... att ungdomen tar det
och låta det inspirera dem att göra nåt.
Precis och med musikalens format på Broadway
kunde man bara nå en viss mängd och demografi av befolkningen,
men med filmsläppet kan man nå en bredare publik.
Vilken effekt ser ni att det blir?
En sak som vi ville gör i filmen
var att hylla vår kärlek till teatern.
Och för att göra det låt oss fånga berättelsen på platsen
där den antas existera, vilket är teatern.
Det var författarens avsikt.
Lin skrev pjäsen att framföras live inför en publik,
då alla andas samma luft.
Jag tycker bara, i en tid när det verkar
som levande teater inte kommer tillbaka på länge,
att en påminnelse hur viktigt levande teater kan vara är...
Jag är tacksam att vi har haft möjlighet,
haft möjligheten att förse det.
När pandemin slog till
och helt plötsligt det inte fanns levande framställning,
inget Broadway, inga turnerande produktioner av nån show,
inga levande konserter,
det kändes som det fanns en möjlighet att tidigarelägga det 15 månader
och låta den som missat upplevelsen av vad det betyder att umgås,
att sitta i mörkret med en grupp främlingar man aldrig mött
och betrakta en berättelse veckla ut sig, vilket har hänt ända sen
vi satt runt en lägereld.
Det här är lägerelden nu.
Och ville göra det på ett sätt som sänkte biljettprisbarriären.
Teatrarna är för dyra. Det finns inte tillräckligt många teatrar
och inte tillräckligt många platser för alla som vill deltaga.
Men om man släpper nåt så här ger man nåt åt folket
som de kan ha önskat men inte hade tillgång till,
och åter igen, vi behöver ge mer tillgång.
Det jag inte ens kan ta in, i ärlighetens namn,
är det faktum att vi serverar det här som vi är en restaurang för det mesta.
Vi serverar den till 1 300 per gång vilken kväll som helst
och fler kommer säkert att se Hamilton den 3, 4 och 5 juli
än alla som har sett den sammantaget under de senaste fem åren.
Jag kan inte fatta det.
Vi hoppas att det fortsätter att...
rota sig i nya samhällen.
Trots så många ställen det har gjort det
finns det nya samhällen som inte har haft tillgång till den
och vi är riktigt spända på möjligheten,
du vet,
det svarta samhället verkligen kan omfamna det här.
Människor som inte nödvändigtvis reser till New York för att se teater.
Människor... Global vidd av det här bortom
där pjäsen råkar vara och ens förmåga att ha råd med biljetten.
Vi tror verkligen på att det finns en välsignelse
för alla i den här... alltid,
och vi är spända på vad det kan innebära,
på er TV i ert hem.
Vi är riktigt spända på att kunna föra ut teatern till folk på det sättet.
Liksom som en påminnelse för människor som har
varit där ute under så många år.
Förhoppningsvis kan det kanske bli nåt som de kan vända sig till
eller komma tillbaka till det som kan återuppliva elden inom sig
emellanåt när batterierna börjar sina.
Tack till Lin, Tommy, Renée, Leslie,
Daveed, Jasmine, Chris, Phillipa, Anthony och Oak.
Och glöm inte att strömma den Tony-vinnande musikalen Hamilton,
bara på Disney+.
Och tack till alla er som såg Zoommötet där det hände.