Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Pokud máte rádi příběhy o rodinách, co drží pospolu…
kde se všichni mají rádi v dobrém i zlém… a na konci žijí šťastně až do smrti…
pak tohle není film pro vás, jasný?
Tohle je moje město.
Já už viděl všechno.
Podívejte se na ně. Na ty nudné lidi se stejně nudnými životy.
Já je nesoudím.
Ale jo, soudím.
Už jsem koukal do spousty oken.
Viděl jsem šťastné rodiny,
rodiny, kde se všichni podporujou, fungující rodiny…
Ty nejlepší příběhy ale uvidíte skrz okna, do kterých nikdo nekouká.
Ne, koukněte dolů.
Tady jsou, schovaní.
Já jsem vypravěč, jen tak mimochodem…
a taky kocour.
Smiřte se s tím.
Příběh týhle rodiny je divný.
Rodiny skryté před moderním světem ve svém staromódním domě.
Provedu vás tady. Úžasně se tu loví myši.
Tím „staromódní“ myslím, že mají fakticky dlouhou historii.
Historii plnou tradice, vynalézavosti, tvořivosti a odvahy.
Jejich sláva přecházela, stejně jako jejich skvostné kníry,
z generace
na generaci
a na další generaci…
dokud nepřišla tahle.
S tebou je tak krásné být Willoughby.
Já jsem tak šťastná, ty můj ušáčku.
Přeskočíme o pár měsíců dál,
kdy tohle láskyplné manželství zplodilo…
však víte co.
- Co je to? - A jejda.
Já jsem tvůj otec
a ta milá žena, kterou jsi urazil svým neomaleným narozením, je tvá matka.
Pokud potřebuješ lásku,
žádám tě, aby sis ji našel jinde.
Děkuji.
Jo a jmenuješ se Tim…
a jsi Willoughby.
Pěkný den přeji.
Jeho rodičům už pro Tima žádná láska nezbyla.
Dali mu jen jméno.
Willoughby.
A vlastně ještě sourozence.
Sestru jménem Jane…
Uslyší tě rodiče.
…a dva bratry, dvojčata. Oba jménem Barnaby. Jsou děsiví.
- Dík, Barnaby. - Za málo, Barnaby.
- Proč civíme na tu zeď? - Protože jsme Willoughbyové, Jane.
Já vím, příběh Willoughbyů je divný, jasný?
Ne všechno ale bylo špatně. Alespoň k jídlu sedali společně.
Tihle dva teda.
- Máš ráda pikantní, viď? - Nemám ho ráda,
přímo ho žeru.
Jen se bohužel zapomněli rozdělit s dětmi.
Hádám, že zbytky nebudou.
Já mám ale takový hlad. Snědla bych i vlastní jazyk.
- Já taky. - Já taky.
My taky.
Kdybychom Barnabyho převlíkli za jídlo…
- Blbý nápad. - Hrozný.
Ne, Jane.
- Tak co kdybych… - Přestaň bychovat.
- Jo. - Přestaň.
Vím, že máš hlad, ale Willoughbyové o jídlo nežebrají.
Počkáme.
Můžeme dostat jídlo?
- Jídlo? - Dnešní jídlo je pro nás.
Vy máte to, co bylo včera.
Vy jste ale všechno ze včerejška snědli včera…
takže nic nezbylo…
Jane!
Já se jmenuju Matka. Kdo je „Jane“?
Urážíš svou matku a čekáš, že tě nakrmíme?
- Ne! - Ne?
Teda…
ano, Matko. Nedělej to.
- Nedělej to? - Neříkej své matce, co nemá dělat!
Cože?
Ty jeden sobče.
- Všechno jsi snědl. - To já ne.
Otče, já umřu hlady.
To ta holka!
- Přivedla s sebou ty malé. - Jsou děsiví.
Ahoj, mami.
Co tady dělají?
- Nic. - Pá, mami.
- Už jsou… - …hladoví!
- Tyhle děti by pořád něco chtěly. - Ne, nic
- nechceme. - Barnabyům chybí svetr.
- Jeden stačí. To je dobrý. - Barnabyové.
- Chcete dva. - Mlč.
- Podívej, jak mě trápí. - Hrůza!
Jak mě to sžírá.
- Otřesné. - Nemůžu plést!
- Za to všechno můžeš ty! - Já? Co…
Synu, neustále nás obtěžuješ svými dětinskými potřebami.
Do uhlí s tebou.
Pěkný den přeji.
Chudák Timothy.
Kruté místo pro kluka v kraťasech, když nemá žádné chlupy.
Občas si přeju nebýt Willoughby.
Bývali jsme skvělí.
Bývali jsme vojáci a vědci,
králové a filozofové,
průzkumníci a piloti,
umělci a básníci. Zdolali jsme nezdolatelné.
A vždycky jsme všichni jedli u jednoho stolu jako rodina.
A každý Willoughby měl knír…
dokonce i ženy.
Mohli bychom být skvělí zase.
Ne…
my budeme skvělí.
Navzdory všemu
byly Willoughbyovic děti pořád plné odhodlání…
- Dobrá práce, Barnaby. - Nápodobně.
Měj se, vzducholodi.
…představivosti…
a naděje.
Za okenním sklem,
tam za plotem,
- následuj duhu až tam… - Ticho!
Nemůžu plést!
kde začíná můj sen…
Nemůže plést!
Budu volná…
Pokud pustí oko, nepřej si mě!
Je mi na omdlení.
Ach, Matko, drahoušku.
Přiznejme si, že Willoughbyovic rodina skvělá není
a podle všeho ani nikdy nebude.
Ne, pokud jim někdo nepomůže.
Snad za to mohla ta temná, bouřlivá noc. Nebo jsem až moc šmíroval přes okna.
Prostě mě ale dojali.
Vím, že vypravěči do příběhu nemají vstupovat, ale stačí maličko…
Dobře načasované mňau…
- Venku něco je. - Jo, něco tam je.
- Jane. - Venku něco je.
To je řev šelmy. Zuřivé šelmy.
To je mi ale záhada.
Jako z nějaké knihy. Pojďte, Barnabyové.
- Ze špatné knihy. - Děsivé.
Pořád jsou vzhůru.
Zatanči tatínkovi.
Jaká šelma řve takhle, co myslíte?
Fakt se bojím. Bojíte se, Barnabyové?
- Protože já jo. - Možná bychom neměli…
Pamatujete si tu knihu o šelmách s kresbami zubů a ohlodaných dětských těl?
- Ne. - Mlč už.
- Tolik krve, že? - Krev je špatná.
- Zjistím, jestli je nebezpečná. - Ne.
Jestli jo, utíkejte. Každý jiným směrem. A kličkujte, jasný?
- Ať sežere jen jednoho. Tak jo. - Co to cítím?
- Strach. - Jo, to je strach.
Nezapomeňte kličkovat.
- Kličkuj. - Kličkuj.
Ustupte, Barnabyové.
Vím, co si teď říkáte…
protože já si říkám to samé:
Co je v té krabici?
A můžeme ji vysypat, ať můžu do ní?
Nazdar, šelmo. Já jsem Jane.
Snad jsi hodná šelma, protože my hodní jsme,
tak nás nežer.
Otče, jak já po ránu miluju vůni čerstvé příze.
Rodiče už jsou vzhůru? Ti ničemové.
Z tvého kníru ja tak nádherná příze.
Dělej.
- Jak mám kolem nich… - Ještě.
Já pletu, ty mě zásobuješ. Je to jednoduché.
To tam bylo vždyc…
Přece chceš, abych měla dost příze, ne?
Určitě chceš. Ty svetry se ti přece líbí.
Nádhera.
To je ono.
Jane?
Dvojčata?
Prastrýčku Edmunde!
Uslyší tě.
Musíme být potichu, dokud jsou rodiče…
Time!
- Pojď sem, šelmičko. - Jane! Co to…
- Tamhle. - Chyť to.
Chyť to.
Zase tajně chováš mývala?
Ne.
Něco tu máš!
„Něco“ možná není to správné slovo.
- Chytni to. - Co je to?
Dítě?
- Žádné rány! - Nemůžu plést!
Kdes to vzala?
Našli jsme ji venku v krabici.
Je to sirotek.
- Smrdí tak. - Vypadá tak.
- Žila v krabici. - Sirotku drahý
- z krabice, vítej u nás. - Proč zpíváš?
- Budem žít… - Okamžitě to dáme pryč!
- Dej mi to. Dej to sem… - Ne.
Jane, víš, že naši rodiče nesnáší děti
a mimina jsou největší děcka ze všech.
Já ji zbožňuju a nikdo mi ji nevezme.
- Barnabyové, sem s ní. - Jasně.
- Barnabyové, vraťte mi mého sirotka. - Jasně, Jane.
Barnabyové, ke mně!
- Promiň. - Barnabyové, sirotka!
- Barnabyové! - Hned.
- Barnabyové! - Barnabyové!
- Barnabyové, kde je sirotek? - Utekl.
- Pěkně rychle. - Cože?
Bestie na útěku!
Ne.
- Co je to? - Mimino.
Už zase? To ne.
- Proč pořád máme tyhle problémy? - Rodiče!
Viděli jste… Jé, rodiče. Já se o to postarám.
Zůstaň. Žádné batolení.
Sundejte to ze mě!
- Opékané mimčo. - Ne!
- Matce hoří klubka. - To ne.
Jo!
Ty spalovači klubek!
Ne!
Barnabyové, chytejte.
Ne!
Mám tě, ty malá rošťačko.
- Ani to není Willoughby. - To je tvoje?
- Ne. - Co? Já o ničem…
Jíš naše jídlo, spíš v našem uhlí
a ještě čekáš, že se budeme starat o další dítě?
- Tohle on dělá pořád. - Cože? Já nic…
Zkusili jsme už všechno.
- Ignorovat ho. - Uhlí.
- Zanedbávat ho. - Uhlí.
- To já ne. - Nehrát si s ním.
Uhlí. Člověk by čekal, že uhlí zafunguje.
Ne! Nefunguje nic.
Já z toho nemůžu plést!
Matko, drahoušku.
- Děti. - Kéž bychom je mohli prostě vykopnout.
- Rozhodl jsem se vás vykopnout! - Dělej, Otče.
Můj domov…
Nevracejte se, dokud ta věc nebude pryč!
- To máš… - Jo.
- …za trest! - Do toho. Jo!
- Za všechno můžeš ty. - Cože?
To oni. Je bychom měli vykopnout.
Jak máme navrátit čest rodu Willoughbyů,
když nebudeme bydlet v sídle Willoughbyů?
- Musíme se té věci zbavit. - To ne. Time!
Naše muka skončila.
Nyní se vrátíme domů.
Počkat, jak je to možné?
Time, potřebuje domov.
Když jí nepomůžeme, budeme stejní jako naši rodiče,
kteří našemu skvělému rodu špiní jméno.
Vážně ho strašně pošpinili.
Vím, kde najdeme dokonalý domov.
- Za mnou! - Za ní!
- Ahoj, venku. - Venku?
Já ale nikdy nebyl…
Asi je těžké poprvé opustit svůj domov.
I když já odešel, když mi bylo teprve šest dní.
Mí rodiče mi jen olízali víčka, abych viděl, a hned mě vykopli.
Bude v pořádku… snad.
Jane! Kam to jdeme?
- Na konec duhy. - Konec duhy?
Jak je to daleko?
Moc ne.
Že, drahý sirotku?
Čekejte.
Jděte.
Barnabyové.
Pardon, procházíme.
- Pardon. - Promiňte.
Jane! Ty hromady lidí!
Tudy.
Počkejte na mě.
Jo. Tady to je.
Jane, mám načůráno v botách.
Už tam budeme?
Už tam skoro jsme.
Tohle je přece špatná čtvrť.
To jsem se naučil sám.
Koukejte na to.
No není to nádhera?
Dokonalý domov.
Ve staromódních příbězích
je na konci duhy většinou poklad, ne?
Tady žádný není.
Vstup zakázán?
Tak tohle nevyšlo.
- Koukejte! Kachničky. - Jane.
- Továrna! - Barnabyové.
Ne!
Ahoj, kachničky! Vy jste tak buclaté.
Barnabyové!
Jane!
Willoughbyové na cizí pozemky nevstupují!
Dokonalý domov.
Továrna na sladkosti.
Tolik strojů.
Tolik tlačítek.
- Páky. - Tlačítka.
Tam pod duhou
se roztančím,
mám dokonalý domov pro kámošku nejlepší.
Duhové jídlo?
Tady je úplně všechno.
Hej!
Sirotek má domov a my jdeme domů.
Nemůžeme ji tu nechat. Je to nebezpečné.
Co když tu jsou… vlci?
Vlci?
A je to. V krabici jste ji našli, v krabici ji necháme.
- No jo, vlci krabice nesnáší. - Rovnováha znovu nastolena.
Time, počkej!
Co kdybychom jí dali jméno? Správné trojslabičné jméno… jako třeba…
Taffeta. T-A-F-F-E…
Hej!
Jmenuje se Ruth.
- Ruth? - Jo,
jednoslabičné jméno pro holku, co zůstane sama bez Willoughbyů.
Tak buď krutá a nech ji samotnou.
No tak jo.
Ruth.
Vždycky budu vědět, kde tě najdu.
Na konci duhy.
Směr domov.
Jane.
Kdo mě to ruší u práce?
Porušujeme zákon!
Kdo…
Co je to v mojí krabici?
U MELANOFFA
„Ruth“?
Ty nejsi bonbón.
Ten měl ale skvostný knír.
Skutečně to je dokonalý domov.
U MELANOFFA
- Snad fakt děláme správnou věc. - Jasně že jo, Jane.
Skvělý muž se skvělým domem musí mít skvělou rodinu.
Jen si představ, jaký bude mít ten šťastný sirotek život.
Kéž bychom měli domov jako Ruth
a nemuseli krást jídlo a nikdo by neříkal: „Zmlkni, Jane.“
Jedli bychom u stolu jako ti skvělí Willoughbyové dávných dob.
Měli bychom dlouhé kníry
a nikdo by nemusel spát v uhlí…
pokud by sám nechtěl.
- Já chci továrnu. - Velkou.
Počkat. To všechno můžeme mít.
Kromě té továrny.
- Jak? - Co kdyby se z nás stali sirotci?
Tak pochybně jsi snad ještě nebychovala. My rodiče máme.
- Špatné. - Hrozné.
Ale co kdybychom neměli? Jako v knížkách.
Pollyanna umřela na choleru v Indii. Jakubovi s tou broskví snědl rodiče hroch.
Nebyl to nosorožec?
Bez nich by přece naše rodina byla skvělá.
Jane, vážně tady navrhuješ…
…ať ze sebe uděláme sirotky. Jo.
- Jak hrozné! - Přímo kruté.
Ne. Zbavit se sirotka je jedna věc,
ale jak se chceš zbavit dvou proradných dospělých?
Jednoduše.
- Ne! - Takhle ne. Takhle.
- Ne! - Ne, tamhle se koukej!
SERIÓZNÍ CESTOVNÍ KANCELÁŘ
Cože?
…celých devadesát devět a všechny vaše trable budou nadobro pryč.
Nadobro pryč?
HURÁ ZA DOBRODRUŽSTVÍM
LUXUS PRO SVĚTOBĚŽNÍKY
Kus lesklého papíru přeložený napůl?
Můžeme je poslat pryč.
Co kdybychom…
ze sebe udělali sirotky?
Jo. Úžasný nápad, Time.
Směr domov!
Tenhle plán je fakt boží.
Tak jo, lidi, uklidněte se.
Nebuďte citlivky. Nenaříkejte, jak je to špatné.
Tak funguje příroda. Vše se vyřeší.
Ty děti potřebovaly změnu, víte?
Varoval jsem vás,
že tohle není žádný milý, veselý příběh a…
Jejda.
To jsou fakt ostré nůžky. Pozor na oči.
Vytvoříme vražedné dobrodružství,
které našim proradným rodičům dá přesně to, co chtějí.
Zůstanou sami se svojí láskou.
Přesně. Romantická cesta s hromadou zhoubných možností, jak osiřet.
Pokud se neroztečou v tom největším žáru na zemi,
utopí se na nejmokřejším místě světa.
Budou hostinou pro kanibaly…
pokud dřív neumrznou někde na ledovci…
nebo se nerozpustí v gejzíru kyseliny.
Medvědům rozhodně neutečou,
ale pokud ano, to nejnebezpečnější místo je čeká na závěr.
Nezdolatelné Alpy…
ve Šwíítzarsku.
„Vyšplháš a neslezeš.“
„Hanebná cestovní kancelář.
Dětem účast zakázána.“
Pohleďte.
HANEBNÁ CESTOVNÍ KANCELÁŘ
Překrásné.
Co to je?
HANEBNÁ CESTOVNÍ KANCELÁŘ
- Otče. - Ano, cukroušku?
Co to je?
Co se tam píše, šmudlíku?
„Poznejte svět.“
Poznejte svět?
„Hurá za dobrodružstvím.“
Já bych tak ráda poznala dobrodružství.
- A víš co ještě, Matko? - Copak, Otče?
„Dětem účast zakázána.“
To by se mi vážně líbilo.
Zakruť boky, má lásko.
Zamotala jsi mi hlavu jako kolotoč.
Přestaň. Počkej.
Když tu ty děti necháme o samotě,
všechno nám tady zničí.
Co kdybychom je tu nenechali samotné?
Mohli bychom jim sehnat… chůvu.
Nejsou ale dobré chůvy drahé?
Jsou, Matko.
Takže jim najdeme špatnou chůvu… za levný peníz.
„Za dobrodružstvím.“ To jsou ale důvěřivci, co?
Ani mě nenapadlo, že by na to skočili. Vás jo?
Jsi moje múza, ty můj ťutínku.
Tak to bude bezva jízda.
No tak, zvedni mě.
- Nalož mě tam bokem. - Poslední dobou ti chutná, viď?
- Ale Otče. - To teda měli lehký.
Za dobrodružstvím!
- Každý dostal, co chtěl. - Za dobrodružstvím!
Všechno vyšlo.
Já říkal, že se vše vyřeší.
Už odjeli? My to dokázali!
- Jsou… - …z nás…
- …sirotci!
Sirotčinec!
To máte za trest!
Skvělý Edmunde, užij si své místo na zdi.
Willoughby.
Timothy, jsi pán domu.
S velkou zodpovědností
přichází velký knír.
- Time. - Time.
- Time!
Time?
Time!
Co je? Už je ráno?
- Máme hlad. - Hodiny jsme nejedli.
- Hladovíme. - Co je jídlo?
Vyslechl jsem si vaše dětinské potřeby a jakožto pán domu…
se o ně postarám.
Já říkal, že se všechno vyřeší.
Budiž zahájena naše cesta ke skvělosti.
Ach, Time.
Zahřejte svá Willoughbyovská těla.
Prostě božské.
Podává se večeře.
Jídlo jaksepatří pro rodinu jaksepatří.
Tady máte úchvatného humra na uhlí!
Tadá!
Time, to jsi sundal ze zdi?
- Starý humr. - Fakt starý.
Stará jídla jsou ta nejlepší.
Odcházím.
Cože? Ty nezůstaneš na sýrovou mísu?
Máme myší specialitu.
- To už je divný. - Já si nedám.
Já jo.
Co je? Hej!
- Kam to u Willoughbyů jdeš? - Ven.
Ruth má doma duhové jídlo a…
Neudělali jsme ze sebe sirotky, aby ses prostě sebrala
a šla si jíst duhové jídlo s kámoškama.
Jsem sirotek. Dělám si, co chci.
- To nemůžeš. - Můžu.
- Nejdeš. - Ale jdu.
- Ne… - Ahoj.
- Pomoc. - Cizí paní.
Vetřelec!
Neměj obavy, ty oranžové vyžle.
Já jsem vaše chůva.
Ne, tady velím já.
Já o chůvách četla. Jaký typ jste? Přivál vás východní, nebo západní vítr?
- Západní. - Deštník?
- Tady. - Jíte děti?
- Někdy. - Proč tu jste?
Najali mě vaši láskyplní rodiče.
- Láskyplní? - Rodiče?
Nemám žádnou kvalifikaci,
zato mám ale veselou povahu.
Postarám se o všechny vaše dětinské potřeby.
Vařím, uklízím…
zpívám.
Cože? Vy zpíváte?
Jo! Všechny chůvy zpívají.
Já taky zpívám.
- Tak co kdybychom zpívaly spolu? - Jasně.
Teď všichni.
Chůvě nikdy nevěř.
To je úžasný.
- Proklatě. - To se mi líbí.
- Co jí to dělá s hlavou? - Teď je špičatá.
A vypadá mladší.
Ďábelská ženská.
- Musíme se jí zbavit. - Zbavit?
A rychle.
Ta chůva pracuje pro naše rodiče a vymyla Jane mozek.
Musíme se jí zbavit, ale jak?
Že by pomohla další brožura?
Co tohle, Time?
To vyjde.
Co to u všech Willoughbyů je?
To je chůvapult.
Chůvapult?
Chůvu vložíš tady do chůvopalu…
zatáhneš za páku…
- a chůva je pryč. - Vyřešeno.
To je…
fakt strašný nápad.
Zaprvé, zahrnuje moc pák.
A to si fakt myslíte, že sem prostě přijde
a svalí se do vašeho chůvopalu?
Tohle je knihovna.
Tady většinou něco kutí dvojčata.
To jste postavili vy, hříbci?
Houpací křeslo?
- Hopsa. - To vypadá jako chůvopal.
Jste jako dva malí Einsteini, akorát s divnějšími vlasy.
- Jak se jmenujete? - Páka.
- To je Barnaby. - A to Barnaby.
- Oba? Tak jo. - Zatáhněte za ni.
- Co kdybych jednomu říkala Barnaby A… - Udělejte to.
- …a druhému Barnaby B. - Tahejte.
Už je rozeznám.
- Mám rád B. - A já A.
Ty páky jsou boží. Nebo jsou to kliky?
- Páky. - Ne, kliky.
Můžu zatáhnout?
Paráda. A co dělá tahle?
Takže nic, jo?
Kdo má hlad?
To není dobrý.
Podívejte se na ně, jak si žvýkají,
jak se cpou.
Vyžle?
O co mu jde?
- Žárlí. - Rozhodně žárlí.
Jo. Jde o klasický boj o moc.
Zrádní Willoughbyové.
Jsou akorát tak jedno velké „by“.
- Prý že Timovo jídlo by nesnědli. - Ahoj, Time.
Vím, že ti chybí tví staromódní rodiče.
Změna je těžká. To já znám.
Myslím, že se prostě potřebuješ najíst.
- Cože? Ne! - No tak. Pojď.
Kaši dej si, ať vyžle nejsi.
To musíš zkusit, Time. Je to boží.
Je to o hodně lepší než humr ze zdi.
Willoughbyové ovesnou kaši nejí.
Vím, že to zvládneš, Vyžle. Jez.
Ne, díky.
Jez.
- Ne. - Jez.
- Ne. - Přestaň.
- Vy první. - Nech to.
- Vy první. - Jez!
Ne!
Kdo urazí moji ovesnou kaši, urazí i mě.
Nemám na vybranou, musím tě poslat…
Do uhlí?
Chtěla jsem říct „do kouta“.
Však to znáte. „Nemám na vybranou, musím tě poslat do kouta.“
Proč by vás rodiče zavírali
v uhlí?
- Za dětinské potřeby. - Jako jídlo.
- Svetry. - Láska.
Za to, že jsme se ujali sirotka.
Vy jste se ujali sirotka?
Jo, ujali.
Ale bylo to miminko
- a ta jsou největší děcka ze všech, tak… - …jsme ho odložili.
Cože? Přetočte to o zločin zpátky.
Kam jste ho odložili?
U MELANOFFA
V dokonalém domově.
Tohle je nejhorší domov všech dob.
Nebohý sirotek.
Neměli bychom být na cizím pozemku. Rušíme toho skvělého muže při práci.
Jakého skvělého muže?
Kdo mě to ruší při práci?
Počkat.
Velitel Melanoff je skutečný?
- Ano. - Páni, to je…
Máte fakt odvážný styl.
- Takhle se oblékáte každý den, pane? - Já…
Nejsou ty medaile bonbóny?
Možná…
- Můžem vidět Ruth? - Ne! Běžte pryč.
Kde máte toho sirotka, cukráři?
Ne!
- Miminko! - Ruth.
Továrna!
Jeminkote.
- Můžu si sáhnout na váš knír? - Cože?
- Miminko! - Ruth!
Kde je?
To je zlý.
Tam! Musíme ji chytit, než dostane cukrový šok.
Ne! Už ne! Vetřelci!
Zůstaňte tu.
Ano, vaše skvělosti.
Miminko. To ne.
To ne!
Ořechy, nugáty, ořechy, nugáty.
Jeminkote.
Do drtičky ne.
Ruthy!
Mám tě!
- To bylo vzrůšo… - Super. Počkat, máme tu zůstat.
- Ruth. - Vy s tím účesem!
Sem s mým dítětem.
Vašim dítětem? To těžko, ty přeslazený páprdo.
Chůva, ta ledacos ví,
takže vím, že tihle cvoci Willoughbyovi
vám jedno dítě nechali u dveří.
Počkat, vy jste ti dobří andělé, co mi ji přinesli?
Možná.
Anděli bych je nenazývala.
Panečku.
Čím ji to krmíte?
Bonbóny!
Já jsem velitel Melanoff a žiju v zemi plné zábavy!
Pohyblivý obraz?
Jak do té bedny vměstnali ty malé lidi?
Ruthy chutná, že jo?
Že ti chutná teplá ovesná kašička?
Ta chutná všem dětem.
Takže vy jste fakt velitel Melanoff?
Jste slavný.
No, možná.
Všechny ty laskominy fakt vyrábím sám.
Bydlíte sám, nebo…
Ano. Teda bydlel jsem sám.
Pak se ale přistěhovala Ruth a ona potřebuje hodně pozornosti.
No to se ví. Že jo, zlatíčko?
Jak může takový prcek tolik kadit?
Už jsem devět dní nespal.
- To ledacos vysvětluje. - Volal jsem na sirotčí úřad, ale…
Sirotčí úřad? To ne.
- Tam jste volat neměl. - No…
„Najdete-li neznámého sirotka…“
- „Volejte 00…“ - „…00…“
Ne! Dát jim miminko je jako zamknout štěňátko do klece.
Božínku. Já štěňátka zbožňuju.
Tak to je dobře, že jsem zavěsil.
- Vážně? - Víte…
nějak jsem ty její dětinské potřeby začal mít rád.
Chci, aby tu se mnou zůstala.
Fajn, ale tahle továrna není pro miminka bezpečná.
Nemůže jíst celý život jen sladkosti.
Než se nadějete, uteče vám na vysokou.
Možná z ní bude doktorka
nebo třeba napíše příští Bílou velrybu
nebo třeba namaluje další Monu Lisu nebo doletí letadlem na Měsíc.
Třeba z ní bude příští prezidentka.
A pak budete muset do Bílého domu
a… tam byste asi neměl chodit v obleku z cukru.
Chápete? Budete mít plné ruce práce.
To zní… krásně.
Je čas, aby se z tohoto cukráře…
stal otec rodiny…
který vyrábí sladkosti.
Pokud budeš potřebovat pomoc, víš, kam volat.
Na sirotčí úřad.
Cože? Tam ne, Vyžle.
Můžeš zavolat mně.
Jsem chůva, víš?
Zavolám.
- Napiš mi svoje číslo a… - Kdybys potřebovala továrnu na slad…
Dokonalý domov.
Vy Willoughbyovi jste úžasní.
Tumáš, synku. Chytej.
U MELANOFFA
- To je objetí? - Nevím, ale líbí se mi to!
Willoughbyovic děti zanedlouho bohužel dostanou znepokojivou zprávu,
že jejich rodiče…
jsou stále naživu.
HANEBNÁ CESTOVNÍ KANCELÁŘ
SOPEČNÝ OSTROV
Říká se, že láska vždy zvítězí.
Ta jejich fakt ano.
KYSELINOVÝ HORKÝ PRAMEN
Jo!
Kolik životů tyhle kočky mají?
Otče…
tak ráda po tvém boku hledám dobrodružství.
- Brouk. - Naše dobrodružství se, Matko,
naneštěstí již schyluje ke konci.
Jsme na mizině.
Znamená to, že musíme…
Domů? Obávám se, že ano.
Tím myslíš zpátky do toho staromódního domu?
Ano.
Kdybychom tak jen nějak dokázali překlenout čas a prostor
a prodat ho.
Nebo taky můžete použít internet.
- Inta… - …net?
Podívejte.
Staromódní dům dneska prodáte za hodně.
Panečku.
Piraně!
Co to u všech hromů je?
Těch fotek.
Už to chápu.
MAKLÉŘKA
Irene Holmesová.
Zdravím, chceme prodat náš staromódní dům.
- Rychle. Řekni, že rychle. - Okamžitě, ano.
Jedeme domů,
vezem se autobusem,
našla jsem žvýkačku pod sedadlem.
Sleduju svět,
jak vítr upalujem…
a z týhle žvýkačky mě už natahuje.
Smrt starou žvýkačkou krutá je.
To byl fakt super den.
Jsem ráda, že ses bavil.
To už mi určitě píše velitel.
Chůvo.
Cože? Otec?
…jak chcete.
„Odemknout tahem prstu.“
Tak jo.
Proč to nefungu…
ZPRÁVY RODIČE WILLBYOVI
Jo.
Chůvo, prodáváme dům.
Pracuje pro naše stále ještě živé rodiče!
Time, chováš se divně.
- Myslíš? - Prodáváme dům.
Dětí se zbavte, jak chcete.
Do toho, Otče.
To ne.
Ale jo.
A takhle jim odpověděla chůva:
„O děti už se postarám.“
- Chceš snad, aby se o tebe „postarala“? - Nechci.
Ale ne.
Penízky!
Další vetřelec.
Penízky.
Zdravím.
Zítra tady děláme prohlídku. Prodám vám dům.
Penízky!
Tak to teda ne.
Kdo by dneska mohl spát?
Já vlastně jo. Jsem výborný spáč.
Willoughbyovic děti to ale nesvedou.
Běžte.
Nula nula nula nula nula.
Sirotčí úřad.
Dobrý den. Jsem sirotek a potřebuji pomoc.
Rád bych nahlásil špatnou chůvu.
A jéje.
Bim bam.
Prohlídka domu zahájena.
Kupte si ho.
Stejně jako myši očuchávající pastičku
budou i tito lidé plní naděje lapeni
ve válce rodiny Willoughbyových.
Horké.
Jaká nádhe…
NA PRODEJ PRODÁNO
- Ne! - Hoří!
Čau.
- Jo! - Pomoc.
Otřesná prohlídka.
Ksakru.
Dobrá práce, Willoughbyovi.
Dnes jsme zachránili náš domov.
RODINA JE NEJ
Výborně.
Ačkoliv Willoughbyové bránili svůj domov statečně…
- Kam to jedete? - …nemohli se rovnat…
Vítejte.
Tudy.
Jen se na ten dům podívej!
…dokonalé rodině.
- Dokonalá rodina. - O takovém domě jsme vždycky snili.
To vypadá jako domov.
- Domov! - Proklatě. Běžte.
Tady mám místo na svoje růže.
- Růže! - Ségro, já tě mám tak rád.
- To já mám ráda tebe, bráško. - Láska!
Taky vás máme rádi, děti.
Už cítím špetku štěstí…
- …domova! - Špetku štěstí!
- To je ale báječný dům. - Báječný!
Tady můžeme pověsit všechny rodinné fotky.
- Fotky! - Mohli bychom tady být fakt šťastní.
Rozhodně ten dům kupujeme.
- Kupujeme. - My jsme skvělí.
Ale oni dokonalí.
Tak pojďte.
Tohle je jako masakr Willoughbyů z roku 1775.
Vetřelci!
Straší tu!
Miluju tě!
Něco vyděsilo dokonalou rodinu?
- Jak příšerné. - Určitě příšera.
- Jen se tam podíváme. - Jane! Ne!
Co se stalo s naší knihovnou?
- Já se bojím. - Strašně.
Co to u Willoughbyů…
Já jsem Willoughbyovic příšera.
Kdo sem vkročí, bude z něj svačina!
Sněz jednoho z Barnabyů!
- Kličkuj. - Kličkuj.
Odejděte, kdo chcete žít, pokud nejste Willoughby!
- Kličkuj. - Nefunguje to.
Já jsem Willoughby.
Opravdu?
Tak to je teda v pohodě…
Vyžle.
Chůvo?
Jsem tady od toho, abych pomáhala dětem.
Já věděla, že jste hodná.
- Paže z gumy. - Vždyť jsem vás zamknul.
Ale no tak, Time. Každá chůva si umí odemknout sponkou.
Tohle jsem stavěla celou noc, abych pomohla.
Komu? Našim rodičům?
Nemůžeme jí věřit.
Vybavuješ si tohle, chůvo?
„O děti…
už se postarám."
Proč mluvíš jako zloduch? Takhle zním já, poslouchej.
„O děti už se postarám.“
Takhle už chci, abyste se o mě postarala.
Time, já sice pracuju pro tvoje rodiče,
ale moje povinnost je starat se o vás.
Měla jsem vám říct, že prodávají váš dům.
Mrzí mě to,
ale nemohla jsem vám zlomit ta vaše podivná srdíčka.
- Díky, chůvo. Díky. - Jsem tu pro tebe, pidi kámoško.
- Obejmi nás. - Obejmi.
Pojďte sem, vy hříbci jedni.
- Obejmi nás. - Všema šesti rukama.
Time, jsi v pohodě?
Díky.
Ty Vyžle moje.
Cože?
Jednotka sirotčího úřadu na místě.
- Odříznout východy. - Sirotčí úřad?
- Musíme jít, hned! - Žádné děti dovnitř ani ven.
Rychle, děti. Držte se u mě.
Kam to jdeme?
- Zadní dveře. - Dobře.
Ne. Za mnou.
- Rychle, vy dva. - Co se děje?
To nic. Držte se pohromadě. Nepanikařte.
Máme důvod se domnívat, že tady špatná chůva skrývá sirotky.
Sirotky?
Jako Willoughby vás žádám, abyste odešly z našeho domu.
- Ty jsi ten sirotek. - Ano.
Ne, oni rodiče mají. Nechejte je být.
Lindo?
Jsi to ty?
- Jo. - Lindo?
Teď ale dělám chůvu.
To už máš na sobě zase toaletní papír?
Ano, mám, ale…
Vypadáš směšně.
To je kostým. Já jsem…
Jednou sirotek, vždycky sirotek.
Chůvo, ty jsi sirotek?
Ne. Teda byla jsem. Tím chci říct, že…
Jo, jsem.
Snažili jsme se jí najít domov, ale nikdo ji nikdy nechtěl.
To není pravda. My ji chceme.
Vidíš? Oni mě chtějí.
Ach, Lindo.
Rád bych nahlásil špatnou chůvu.
Nechceme ji tu.
Time?
- To jsi ty? To je tvůj hlas? - Time.
- Jak jsi mohl? - Ne.
Děti umí být tak kruté.
- Nechtěl jsem… - Ale chtěl.
Jen jsem chtěla být dobrá chůva.
Ale ty jsi…
…se stala nepotřebnou.
- Ne, potřebujeme tě. - Běž, Lindo,
než ti ty děti ublíží ještě víc.
Chůvo, ne! Prosím!
Jane…
Za to můžeš ty.
Nechtěl jsem…
Lhal jsi mi o chůvě, donutils mě odložit Ruth.
- Za to mohli rodiče. - Pořád mi poroučíš.
- Jane… - Jsi jen zlý holobrádek…
- v kraťasech… - Děti, co se hádají, musí od sebe.
To nemůžete!
- Ve vlastním zájmu. - Ne!
Budete mít standardní dětství.
Budou vám přiděleny domovy a školy.
Dokud se nevrátí vaši biologičtí rodiče,
jste oficiálně sirotci.
Ne.
Přeji vám pěkné dětství.
Stůjte! Já nikam nechci!
Pomoc!
Já s váma jít nechci. Pusťte mě ven!
- Time? - Jane?
- To nemůžete. - Rozumím, děti vyzvednuty a v bezpečí.
- Ne. - Dobrá práce, týme.
Ty nebohé děti.
O samotě. Každé jinde, ztracené.
Vlastně jako já.
Barnabye vychovávali v moderním domě.
Napojili se na internet a jejich mozky byly zaplaveny návalem…
však znáte internet.
Janeini opatrovníci věřili v léčivou sílu hudby…
Jsi v pohodě?
…ale Jane ztratila vůli zpívat.
Už ani nebychovala.
VŮNĚ NOVÉ KOČKY
Tim změně vzdoroval a utíkal od rodin s dobrými úmysly,
jako byli Wilsonovi,
Waltersovi
a Waddingtonovi.
Chtěl zpátky svůj staromódní Willoughbyovský život.
NA PRODEJ PRODÁNO
Prodáno?
To ne!
Ten byl ale pryč.
Neměl žádný domov, žádnou rodinu.
Někdo se o něj musí postarat.
Tady jednotka číslo tři. Máme ho.
Tam venku ve městě je to těžké.
Někdy jste kočka, jindy jste myš.
Aspoň je v krabici.
Já vím, začíná to být trochu temné… ale co už.
Chůva utekla jako zpráskaný pes.
Pryč od své minulosti, víte? Napořád.
Samozřejmě to není ničí chyba.
No dobře, já ten autobus zastavím.
Už jste spokojení?
Pusťte mě ven!
Co to u všech Willoughbyů je?
To je na dobré cestě, ne? Je to vzrušující.
SIROTČÍ ÚŘAD NAPRAVÍME VAŠE CHYBY
Čas na ovesnou kaši.
Nemám hlad.
Já myslím, že máš, Vyžle.
Cože?
Hladovíš po svobodě.
Chůvo?
Říkej mi Phil.
Nastup si do vozíku.
Osvobodím tě.
Já si nezasloužím osvobodit.
Nech mě tady, Phile…
s mojí do kraťas oblečenou vinou.
Tady se někdo utápí v sebelítosti.
Taky bych se vyráchala.
Jo, zpackal jsi to.
To já ale taky.
Nechala jsem vás tam samotné.
Utekla jsem.
Ale vrátila jsem se…
a bez Willoughbyho odsud neodejdu.
Já jsem jen jedno velké „by“.
Jen jsem se chtěl stát skvělým Willoughbym se skvělou rodinou.
- Hej! - Jane snad skvělá není?
- Je. - Barnaby A není skvělý?
- Je, jen… - A Barnaby B?
- A ty nejsi skvělý? - Už to chápu. Přestaň!
Podívej, Vyžle, ty rodinu máš.
Potřebujou tě.
A ty potřebuješ je.
Moje přilbice.
Teď odsud hezky zdrhneme a pustíme se do skvělých činů, kámo.
Jdeme se činit, příteli.
Obdivuju tvoji brutalitu, ale tohle je šílený.
Už tam budem.
Teda…
jen jsem chtěl vyvenčit oves.
Oves procházky zbožňuje.
Tak pojď, ovse.
Vy v tom vozíku máte sirotka…
Phile?
Sirotek ve vozíku s ovesnou kaší? To slyším poprvý.
To je absurdní.
Na to nesahejte.
Tam se nedívejte.
- Jejda! Moje záda! - Jak se opovažujete?
Myslíte si, že oves roste na poli, Phile?
Víte, jak dlouho musí být oves ve vodě,
aby byl měkký a nezadávil žádné dítě?
Poplach! Tohle není pravý Phil!
To je Linda.
Stůj, falešný Phile!
- Chůvo! - Time?
Krade nám sirotka.
- Není to sirotek. - A ona není Linda.
Phil jsem já.
Tumáš, Phile.
SIROTČÍ ÚŘAD
A je to!
Ujíždí. Zastavte tu Lindu.
Já věděla, že má Phil fáro.
Chůvo, pozor na bránu!
To nic, Phil není žádná bačkora.
Máme příběhy o zcela odlišných lidech…
Je hezké, že se Linda už nebojí jednat.
…a vzbudit ostatní. Nepřelaďujte.
Dnes večer z nápravného zařízení pro mladistvé utekl hubený kluk.
Pronásledování…
Tim byl v base.
Barnabyové, potřebuji vaši pomoc.
- Dobře, Time. - Jasně.
Jdeme.
- Ne. - Ne?
- Jak to myslíš? Nemáme čas. - Nespěchejte.
Máme bubny.
Jane, prosím.
Bez tvýho bychování nejsme Willoughbyové.
Co kdybych…
ti řekl…
že se…
omlouvám?
Co kdybys to udělal?
- Co kdybys tu omluvu přijala? - Co kdybys mi přestal poroučet?
Co kdybys mě přestala dostávat do průšvihů a do uhlí,
zatímco si hraješ se sirotky a jíš maso?
- Přijímám tvoji omluvu. - Cože?
Tim říká, že se omlouvá,
protože neměl pravdu
o ničem z toho, co tady…
Tady OSÚ. Otevřete dveře.
Musíme jít.
- Můžu vám pomoct? - Hledáme pohřešované děti.
Ty byly nalezeny, pane.
Nashle.
Dokud si budou myslet, že jste sirotci, nevzdají to.
To vyřešíme jen jediným způsobem.
Nebude se vám to líbit, ale…
co kdybychom dostali zpátky naše rodiče?
- Cože? - Rodiče?
- Chůvo, ruce na volant, prosím. - Promiň, ale máte špatný rodiče.
Vím, že to jsou ničemové,
ale žádné jiné nemáme.
Ta paní ze sirotčího úřadu říkala,
že pokud se vrátí naši biologičtí rodiče,
můžeme zůstat spolu.
Musíme je dostat zpátky.
No, víme, kam jedou.
Do Šwíítzarska.
- „Vyšplháš…“ - „…a neslezeš.“
Opatrně…
Nejsou ty špičaté čepice báječné, broučku?
S těmi horolezeckými skobami působí tvé mužné nohy tak svalnatě.
Za dobrodružstvím!
Jak mohli tihle dva zplodit tak chytré děti?
Tohle musí být příklad darwinismu, ne?
Vážně je musíme zachránit?
Willoughbyové?
Zbožňuju vaši továrnu.
Potřebuju vaši továrnu.
Dejte mi svoji továrnu!
Dneska večer.
Čau, Mele.
Potřebujeme si postavit odvoz do Šwíítzarska.
Tak jo.
- Plán A. - Plán B.
Do práce.
Tomu já říkám vzducholoď.
Dobrá práce, Barnabyové.
- Dobrá vzducholoď. - Lahodná.
Do Šwíítzarska!
Uklidni se, Ruthy.
Vy se běžte vyčůrat a já donesu ovesnou kaši.
Hurá, ovesná kaše.
Podívej. Ruthy ti chce pomoct.
Jako by…
…byli rodina.
Vypočítávám cestu do Šwíítzarska.
Šwíítzarsko. Tam se ti bude líbit, Ruthy.
Je to země čokolády, sýra a nožů.
Cože?
Time!
Myslíte, že se bude chůva zlobit, že jsme uletěli s jejím telefonem?
A kabelkou.
To si piš. Jednou jsme ale ze sebe udělali sirotky,
tak ze sebe uděláme i nesirotky.
Já žiju!
Konečně žiju!
Koukej na to.
Zatímco tihle Willoughbyovi letěli za východem slunce,
já se vezl s nima v tomhle kornoutu.
Já říkal, že to bude vzrušující příběh. Dorazí včas za svými rodiči?
Nevím. Sedím v kornoutu.
NEZDOLATELNÉ ALPY
Říkají tomu Nezdolatelné Alpy.
Tomu vrcholu lásky, který jsme spolu zdolali, se to ale nevyrovná.
Ach, Otče…
vem mě až na samotný vrcholek.
Co to děláte, vy idioti?
- Matko, drahoušku. - Přestaň jódlovat!
Podívej, sníh.
ŠWÍÍTZARSKO
Naplň nádrž, kámo.
- Cukr do roury. - A nádrže.
Dobré ráno.
Chceme rodičům zabránit, aby se zabili. Nashle.
Ty jo, hustý.
Drž tempo, zlato.
HÄLT! NEZDÓÓLATÄLNÉ!
Tohle je lepší než chůze.
Barnaby…
Myslím, že necítím nos.
Ale ne. Došla nám příze.
Nemůžu plést.
- Ach, Matko, drahoušku. - Otče, udělali jsme strašnou chybu.
Musíme se vrátit domů.
Matko, to ty jsi můj domov.
Dorazili jste do cíle.
Tady to je.
- Mohli by být kdekoliv na… - Tamhle. Podívej!
Mám takové podezření, že za tamto můžou naši rodiče.
Umí věci pěkně zpackat.
- Něco je venku. - Jo, něco tam je.
Helemese.
Willoughbyovská červená, lidská tkáň,
hedvábná hebkost,
otcovy želvušky.
Nemůžu plést!
To je matčina příze.
- Jo! - Teď už je dostaneme!
Leť podél té příze!
Vydržte, Willoughbyovi!
Vůbec nic nevidím.
Nulová viditelnost.
Vidím, že jsi ledově klidný.
Skvělá narážka, Jane.
To ne! Ztrácíme šťávu.
Co se děje, Barnabyové?
- Výška. - Chce to duhu.
Jeď dál.
Rychleji, kluci!
- Duha. - Duha.
- Rozjedu to! - Duha.
- Duha.
Duha!
Zdolat se nedají, ale vyletět jo.
Hele!
Ta příze vede přímo k…
Ale ne.
Jako bychom byli na hřbitově.
Rychle!
Musí tady být.
Rozdělte se!
Rozdělujeme se.
Strom.
- Strom. - Tady taky.
- Další strom! - Není tu po nich ani stopy.
Tohle se prostě nedá!
Když je nenajdeme, všichni tu umrzneme.
Něco slyším.
- Taky něco slyším. - Je „něco“ to správné slovo?
Je to to správné „něco“! Běžte!
To není strom.
To jsou rodiče.
Jejich rty jsou ještě teplé.
Topidla! Oheň!
No tak.
Jo!
Máme rodiče.
- Maminku. - A tatínka.
Děti?
To už jsme doma, šmudlíku?
Ne, drahoušku.
Jsme na… nějaké hoře v Alpách.
Přišli jsme vás zachránit.
Zachránit?
- Nás? - Ale jak?
- Znali jsme váš cíl. - To my vás sem poslali.
S Hanebnou cestovní kanceláří.
- Ta brožura? - U matčiných klubek.
To jste…
byli vy?
Chtěli jsme…
ze sebe udělat sirotky.
- To ale byla chyba. - Strašná chyba.
Panečku.
Hele, nejsme zrovna dokonalá rodina.
Nejsme ani ucházející rodina.
Bez nás se ale z téhle hory nedostanete. A až budeme dole,
budeme vás potřebovat, abychom zůstali spolu.
Nemusíte nás mít rádi…
ale byli byste tak laskavi a stali se znovu našimi rodiči?
- Prosím. - Prosím.
Otče, možná jsme se pletli.
Můžeme se mít lépe.
Dáme se do toho? Ve jménu lásky.
Ve jménu lásky.
Jděte mi z cesty!
Jen se podívej na tu mašinu!
Já tak ráda létám!
Poběž, Matko. Co ti síly stačí.
- To jsem nečekal. - Nejsem v běžeckých šatech.
- Zvedej ty nohy. - Už běžím, Otče.
Za dobrodružstvím!
Matko, kde ses naučila řídit?
Já myslela, že řídíš ty, drahý.
Rodiče Willoughbyovi bohužel zůstali skrz naskrz…
K čemu jsou tyhle pedály?
…strašně, až přímo neuvěřitelně…
- …sobečtí. - A jejda.
Nějaká šance, že to přežili?
Nemyslím si.
Ale ne.
Všechno to jejich odhodlání a představivost…
Nezáleží na tom, jak jste dobří.
Svět umí být k člověku pěkně chladný.
Musíme zůstat v teple.
Time.
- Zamrzlo to. - Jo, zamrzlo.
- Teplo. - Do tepla.
Ne, Barnabyové. Držte se s náma.
Teplo je pryč.
Time, co teď budeme dělat?
Příze. Nahoru jsme letěli podle ní.
- Takže podle ní můžeme i dolů. - Time!
Vrať se! Prosím! Musíme zůstat…
Ne.
Je to beznadějné.
Vrať se.
Zima.
- A jsme bez… - …svetru.
To ne.
Ještě naposled musím zabychovat.
- Něco jsem slyšel. - Já taky.
Skrze okenní sklo…
tam za zdí…
Jane?
…hledám něco nového.
Probuď se ze sna,
zapomeň na minulost,
na konci duhy najdeš své já.
- Uvízl jsem. - Co skrývá se ve jménu?
Slova známého refrénu?
Hrajeme role své v krabici děravé.
Až budoucnost ztratíme a zpět už nic nevrátíme,
vím, kde budu stát.
Budu v dobrém i zlém
vždy po boku tvém,
není proč říkat sbohem.
Už je mi vše jasné.
Když nebe se mračí
a slov, těch už stačí.
Když všechno už končí,
chci stát při tobě…
Jane?
…a tobě…
a tobě…
i tobě.
Chci stát při tobě.
Díky, Jane.
Díky.
Jak tragické.
Nezapomínejte ale, že tohle je staromódní příběh.
Takže to nemůže skončit takhle, nebo snad jo?
Ruth?
- To je švýcarský vrtulník. - Určitě mají otvírák!
Vsadím se, že i vývrtku.
U všech zmrzlin!
Vyžle moje!
Chůvo?
Tolik jsme spolu prožili a ty nám uletíš?
- Ale jak jste nás našli? - Šli jsme za duhou až do tý bouře.
A Ruth slyšela tvoji veselou písničku.
Vy jste ji slyšeli?
Byla krásná, Jane.
Tvým rodičům se určitě líbila. Kde vlastně jsou?
Chci jim říct, jak skvělý mají děti.
Ukradli naši skvělou vzducholoď.
- Máme fakt špatný rodiče. - Chceš říct „měli jsme“.
Jsme sirotci.
Teď už doopravdy.
Cože?
Žádní rodiče.
- Žádný domov. - Nemáme kam jít.
Přišli jsme o všechno.
Máme ale jeden druhého.
Hele…
Přeletěli jsme oceán ve vzducholodi z cukru.
Zdolali jsme nezdolatelné.
- Zdolávání to zrovna nebylo. - Ale zní to dobře.
Takže dokud budeme držet při sobě, bude to v pohodě…
Ať už máme rodiče, nebo ne.
- Co kdyby… - …se z nás stala rodina?
Ahoj, mami.
Jdu do toho.
Tralalá, s ní i já.
- Jo! - Veliteli, dostaň nás odsud.
Na citové výlevy je tu moc zima.
Jasnačka! Jupí!
Proč neletíme v tom vrtulníku?
Jsme rodina, žádný vrtulník nepotřebujeme.
Dobře, bylo to trochu divný, ale nakonec se všechno vyřešilo.
Odhodlání, představivost, naděje.
Já říkal, že poznám dobrý příběh.
Nejlepší příběhy jsou právě ty plné strastí.
Není huňatý.
Ale je to knír.
Víme, co to znamená, že jo, Time?
To, kdo je skvělý, neřešíme od té doby, co se stalo tamto.
Knír.
Kdybys pořádně jedl ovesnou kaši, byl bys porostlý všude.
Možná má náš holobrádek chuť na něco nového.
Říkám tomu Melanoffova sekaná.
Ale ne!
- Ruth! - To ne!
Hele, Time! Ruth má knírek z masa.
Willoughby.
Koukejte…
jak dokonale nedokonalá je to rodinka.
I když se jim nedostalo všeho, co chtěli…
- Tak. - …dostalo se jim toho, co potřebovali.
Lásku asi potřebuje každý.
Dokonce i já.
Zbožňuju svůj knír!
Vidíte? Všichni žili šťastně až do smrti.
Což se o jistých lidech říct nedá.
Ach, plyšáčku,
tak ráda s tebou poznávám svět.
Dokonce i ta mokrá místa.
V našich dobrodružstvích nám nic nezabrání, Matko.
A jejda.
ADOPČNÍ LIST TIM WILLOUGHBY, JANE WILLOUGHBYOVÁ,
BARNABY A A BARNABY B WILLOUGHBYOVI
Překlad titulků: Veronika Kursová
Co je? Nedívejte se na mě tak. To není nechutný.
Takhle si já umývám…
všechno.