Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- NETFLIX מציגה -‬
‫אם אתם אוהבים סיפורים‬ ‫על משפחות שנשארות יחד,‬
‫ועל בני משפחה שאהבו זה את זה בכל הקשיים,‬
‫וחיים באושר ובעושר עד עצם היום הזה...‬
‫זה לא הסרט בשבילכם, בסדר?‬
‫זאת העיר שלי.‬
‫ראיתי הכול.‬
‫תראו אותם, אנשים‬ ‫משעממים שחיים חיים משעממים.‬
‫אני לא שופט.‬
‫כן, אני שופט.‬
‫בהיתי בהרבה חלונות, בסדר?‬
‫ראיתי משפחות מאושרות,‬
‫משפחות תומכות, משפחות מתפקדות...‬
‫אבל הסיפורים הכי טובים תמיד נמצאים בחלונות‬ ‫שבהם אף אחד לא מסתכל.‬
‫לא, תסתכלו למטה.‬
‫הנה הם, נסתרים.‬
‫אני המספר, דרך אגב,‬
‫וגם חתול.‬
‫תפנימו את זה, טוב?‬
‫הסיפור של המשפחה הזאת מוזר.‬
‫אתם יודעים, חבויים מעיני העולם המודרני‬
‫בביתם הישן נושן.‬
‫אני אראה לכם. זה גן עדן לציידי עכברים.‬
‫כשאני אומר "ישן נושן",‬ ‫אני מתכוון שיש להם עבר מפואר.‬
‫מורשת משפחתית של מסורת,‬ ‫המצאה, יצירתיות ואומץ.‬
‫גדולתם עברה בתורשה,‬ ‫כמו שיער הפנים המרהיב שלהם,‬
‫מדור‬
‫לדור‬
‫לדור...‬
‫עד לדור הזה.‬
‫אני כל כך אוהב להיות וילובי איתך.‬
‫אוי, חמודוני, אני כל כך שמחה!‬
‫בואו נקפוץ כמה חודשים,‬
‫לרגע שהנישואים האוהבים‬ ‫והמושלמים האלה יצרו...‬
‫טוב, אתם יודעים.‬
‫מה זה?‬ ‫-אוי, אבוי.‬
‫אני אבא שלך,‬
‫והאישה המתוקה שהעלבת עם‬ ‫הלידה הגסה שלך היא אמא.‬
‫אם אתה צריך אהבה,‬
‫אני מתחנן בפניך, תמצא אותה במקום אחר.‬
‫תודה.‬
‫אה, שמך טים,‬
‫ואתה בן וילובי.‬
‫יום טוב, אדוני.‬
‫להוריו האוהבים של טים‬ ‫לא נותרה אהבה בשבילו.‬
‫כל מה שנתנו לו היה שמו.‬
‫וילובי...‬
‫וילובי.‬
‫אה, ואחים.‬
‫אחות בשם ג'יין…‬
‫ההורים שלנו ישמעו אותך.‬
‫ואחים תאומים, שניהם נקראים ברנבי.‬ ‫הם מפחידים.‬
‫תודה, ברנבי.‬ ‫-אין בעד מה, ברנבי.‬
‫למה אנחנו מסתכלים על הקיר הזה?‬ ‫-כי, ג'יין, אנחנו בני וילובי.‬
‫טוב, הסיפור של וילובי מוזר, בסדר?‬
‫אבל לא הכול נורא.‬
‫לפחות הם אכלו כל ארוחה משפחתית יחד.‬
‫וב"הם", אני מתכוון לשניים האלה.‬
‫את אוהבת חריף, נכון?‬ ‫ -אני לא סתם אוהבת...‬
‫אני טורפת...‬
‫הם פשוט שכחו לחלוק עם הילדים שלהם.‬
‫אני לא צופה שאריות.‬
‫אבל אני כל כך רעבה,‬ ‫אני רק רוצה לאכול את הלשון שלי.‬
‫גם אני.‬ ‫-גם אני.‬
‫גם אנחנו.‬ ‫-גם אנחנו.‬
‫מה אם נלביש ברנבי אחד כמו אוכל...‬
‫רעיון רע.‬ ‫-רעיון נוראי.‬
‫לא, ג'יין.‬
‫טוב, אבל מה אם אני אלך...‬ ‫-בלי "מה אם".‬
‫כן.‬ ‫-בלי "מה אם".‬
‫אני יודע שאת רעבה,‬ ‫אבל בני וילובי לא מתחננים לאוכל.‬
‫נחכה.‬
‫נוכל לקבל אוכל?‬
‫אוכל?‬ ‫-אנחנו אוכלים את האוכל של היום.‬
‫אתם אוכלים את האוכל של אתמול.‬
‫אבל אכלתם‬ ‫את כל האוכל של אתמול אתמול,‬
‫אז לא נשאר אוכל בשביל...‬
‫ג'יין!‬
‫שמי אמא. מי זאת ג'יין?‬
‫אתה קורא לאמא שלך בשמות ומצפה שנאכיל אותך?‬
‫לא!‬ ‫-לא?‬
‫כלומר...‬
‫כן, אמא. לא.‬
‫לא?‬ ‫ -אתה לא אומר לאמא שלך‬
‫מה לא לעשות!‬
‫ילד אנוכי שכמוך.‬
‫אכלת הכול.‬ ‫-לא נכון.‬
‫אוי, אבא. אני הולכת לרעוב.‬
‫זו הנערה ההיא.‬
‫היא הביאה את הקטנים.‬ ‫-הם מפחידים.‬
‫היי, אמא.‬ ‫-היי, אמא.‬
‫מה הם עושים פה?‬
‫כלום.‬ ‫-ביי, אמא.‬
‫הם הולכים...‬ ‫-להיות רעבים!‬
‫הילדים האלה תמיד רוצים...‬ ‫ -לא,‬
‫אנחנו בסדר.‬ ‫-הברנבים צריכים סוודר.‬
‫ג'יין.‬ ‫-סוודר זה טוב.‬
‫אנחנו רוצים סוודר.‬ ‫-ברנבים...‬
‫אתם צריכים שניים.‬ ‫-תפסיקי לדבר.‬
‫תסתכל עליי, אני מתרגזת.‬ ‫-נורא.‬
‫אני כועסת.‬
‫מזעזע.‬ ‫-אני לא יכולה לסרוג!‬
‫הכול באשמתך!‬ ‫-אשמתי? מה?‬
‫בן, אתה מתעקש להטריד אותנו‬ ‫עם הצרכים הילדותיים שלך.‬
‫לך למחסן הפחם!‬
‫יום טוב, אדוני.‬
‫טימותי המסכן.‬
‫זה מקום לא נעים לילד חסר שיער‬ ‫במכנסיים קצרים, לא?‬
‫לפעמים, אני מקווה שלא הייתי וילובי.‬
‫היינו פעם משפחה דגולה.‬
‫היינו חיילים ומדענים,‬
‫מלכים ופילוסופים,‬
‫חוקרים וטייסים,‬
‫אמנים ומשוררים.‬ ‫טיפסנו על מה שלא ניתן לטיפוס.‬
‫ותמיד אכלנו יחד, בשולחנות, כמו משפחה.‬
‫ולכל בן וילובי היה שפם,‬
‫אפילו לנשים.‬
‫נוכל לחזור להיות משפחה דגולה.‬
‫לא...‬
‫אנחנו נהיה משפחה דגולה.‬
‫כנגד כל הסיכויים,‬
‫ילדי וילובי עדיין ניחנו בנחישות...‬
‫יפה, ברנבי.‬ ‫-גם אתה, ברנבי.‬
‫ביי ביי, ספינת אוויר.‬
‫...בדמיון...‬
‫ובתקווה.‬
‫"דרך הזכוכית‬
‫מעבר לגדר‬
‫עקבו אחרי הקשת בענן אל..."‬ ‫-שקט!‬
‫אני לא יכולה לסרוג!‬
‫"היכן שהחלומות שלי מתחילים"‬
‫היא לא יכולה לסרוג!‬
‫"אני אהיה חופשיה"‬
‫אם היא תפספס תפר!‬
‫אני חשה חולשה.‬
‫אוי, אמא, מתוקה.‬
‫בואו נודה בזה,‬ ‫משפחת וילובי הזאת לא דגולה,‬
‫ואיך שזה נראה כרגע, הם לעולם לא יהיו כאלה.‬
‫לא בלי קצת עזרה.‬
‫אולי זה היה הלילה החשוך והסוער,‬
‫אולי הסתכלתי בחלון אחד יותר מדי,‬
‫אבל הסיפור הזה נגע ללבי.‬
‫אני יודע, המספרים לא אמורים להיות מעורבים,‬
‫אבל אתן רק דחיפה קטנה.‬
‫מהלך חתולי מתוזמן היטב...‬
‫יש משהו בחוץ.‬ ‫-בהחלט משהו בחוץ.‬
‫ג'יין.‬ ‫-יש משהו בחוץ.‬
‫זאת יללה, יללה חייתית.‬
‫איזו תעלומה.‬
‫זה כאילו שאנחנו בספר. בואו, ברנבים.‬
‫ספר רע.‬ ‫-ספר מפחיד.‬
‫הם עדיין ערים.‬
‫תרקדי בשביל אבא.‬
‫איזו מין חיה מייללת ככה, לדעתכם?‬
‫אני ממש מפחדת. אתם מפחדים, ברנבים?‬
‫כי אני מפחדת.‬ ‫ -אולי לא כדאי...‬
‫זוכרים את הספר הזה על חיות‬
‫שהיו בו ציורים של שיניים וטפרים‬ ‫וערימות ילדים אכולים למחצה?‬
‫לא.‬ ‫-תפסיקי לדבר.‬
‫הרבה דם, נכון, ברנבים?‬ ‫-דם זה רע.‬
‫אני אבדוק אם זה מסוכן.‬ ‫-לא.‬
‫אם כן, תרוצו. לכיוונים שונים.‬ ‫זיגזג וכדומה, בסדר?‬
‫כדי שהוא יאכל רק אחד מכם. בסדר.‬ ‫-מה אני מרגיש?‬
‫פחד.‬ ‫-בהחלט פחד.‬
‫תזכרו, תאומים. זיגזג.‬
‫זיגזג.‬ ‫-זיגזג.‬
‫תתרחקו, ברנבים.‬
‫אני יודע מה אתם חושבים,‬
‫כי אני חושב בדיוק אותו הדבר:‬
‫מה יש בקופסה?‬
‫ואפשר לרוקן אותה כדי שאוכל לשבת בה?‬
‫היי, חיה. אני ג'יין.‬
‫אני מקווה שאת חיה נחמדה‬ ‫כי אנחנו נחמדים.‬
‫אל תאכלי לנו את הפנים.‬
‫אבא, אני אוהבת את ריחו ‬ ‫של חוט צמר טרי על הבוקר.‬
‫ההורים כבר קמו? נורא.‬
‫שערות השפם שלך מאוד מתאימות לסריגה.‬
‫תעשה את זה.‬
‫איך אני אצליח לעבור...?‬ ‫-תמשיך.‬
‫אני סורגת, אתה מפרנס. זה פשוט.‬
‫זה תמיד היה...?‬
‫אתה רוצה שלאמא יהיה חוט, נכון?‬
‫אתה חייב. אתה אוהב את הסוודרים.‬
‫יפה.‬
‫הנה.‬
‫ג'יין?‬
‫תאומים?‬
‫הדוד אדמונד!‬
‫הם ישמעו אותך.‬
‫עלינו להיות בשקט בזמן שאמא ואבא עדיין...‬
‫טים!‬
‫הנה, חיה.‬ ‫-ג'יין! מה...‬
‫שם.‬ ‫-תפוס אותו.‬
‫תפוס אותו.‬
‫את שוב מחזיקה בדביבון?‬
‫לא.‬
‫יש שם איזה משהו! ‬
‫זה יותר "איזה" או יותר "משהו"?‬
‫תפוס אותו.‬ ‫-מה זה?‬
‫תינוק?‬
‫בלי חבטות!‬ ‫-אני לא יכולה לסרוג!‬
‫איפה מצאת את זה?‬
‫מצאנו אותה בחוץ, גרה בקופסה.‬
‫היא יתומה.‬
‫מריחה כמו יתומה.‬ ‫-נראית כמו יתומה.‬
‫יש לה קופסה, כמו יתומה.‬ ‫ -"חברה יתומה‬
‫לבד בקופסה, אנחנו שמחים שבאת"‬ ‫-למה את שרה?‬
‫אנחנו נפטרים מזה מיד!‬
‫תני לי את זה. תני לי...‬ ‫-לא.‬
‫ג'יין, את יודעת שההורים שלנו שונאים ילדים,‬
‫ותינוקות הם הילדים הכי ילדותיים מכולם.‬
‫טוב, אני אוהבת אותה,‬ ‫ואף אחד לא ייקח אותה ממני.‬
‫ברנבים, תביאו לי את זה.‬ ‫-כן, טים.‬
‫חכו, ברנבים, תחזירו לי את היתומה.‬ ‫-בטח, ג'יין.‬
‫ברנבים, אליי!‬
‫סליחה, טים.‬ ‫ -ברנבים,‬
‫יתומה.‬ ‫-כן, ג'יין.‬
‫ברנבים!‬ ‫-כן, טים.‬
‫ברנבים!‬ ‫-ברנבים!‬
‫ברנבים, יתומה?‬ ‫-ברנבים, יתומה?‬
‫היא ברחה.‬ ‫-מהר למדי.‬
‫מה?!‬
‫החיה חופשית!‬
‫לא.‬
‫מה זה?‬ ‫-תינוק.‬
‫לא שוב.‬
‫למה זה קורה כל הזמן?‬ ‫-הורים!‬
‫ראיתם... אה, הורים! אני אטפל בזה.‬
‫תישארי שם. אל תזיזי שריר תינוקי אחד.‬
‫תורידו אותה!‬
‫תינוקת צלויה.‬ ‫-לא!‬
‫הכדורים של אימא בוערים!‬ ‫-לא.‬
‫יש!‬
‫שורפת כדורים!‬
‫לא!‬
‫ברנבים, תתפסו אותה.‬
‫לא!‬
‫תפסתי אותך, פרחחית קטנה.‬
‫זה אפילו לא וילובי.‬ ‫-הדבר הזה שלך?‬
‫לא.‬ ‫-מה? לא, אני לא...‬
‫אתה אוכל את האוכל שלנו,‬ ‫ישן במחסן הפחם שלנו,‬
‫ועכשיו אתה מצפה שנגדל עוד ילד?‬
‫הוא תמיד עושה את זה.‬ ‫-מה? לא!‬
‫ניסינו כבר הכול.‬
‫התעלמנו ממנו.‬ ‫-מחסן פחם.‬
‫הזנחנו אותו.‬ ‫-מחסן פחם.‬
‫זה לא אני.‬ ‫-לא שיחקנו איתו.‬
‫מחסן פחם. אפשר לחשוב שזה יעבוד!‬
‫לא! שום דבר לא עובד.‬
‫אני לא יכולה לסרוג!‬
‫אוי, אמא, מתוקה.‬
‫ילדים.‬ ‫-הלוואי שיכולנו להעיף את כולם.‬
‫החלטתי להעיף את כולכם!‬ ‫-עשה את זה, אבא.‬
‫אבל... הבית שלי!‬
‫אל תחזרו עד שהדבר הזה ייעלם!‬
‫אתם...‬
‫כולכם... בעונש!‬ ‫-תעשה את זה. כן!‬
‫הכול באשמתך.‬ ‫-מה?‬
‫זאת אשמתם. צריך להעיף אותם.‬
‫איך נחזיר את הכבוד לבית וילובי‬
‫אם אנחנו לא גרים בבית וילובי?‬
‫אנחנו חייבים להיפטר מזה.‬ ‫-אבל... לא! טים!‬
‫הסיוט הזה נגמר.‬
‫בואו נחזור לביתנו.‬
‫רגע, מה? איך?!‬
‫טים, היא צריכה בית.‬
‫ואם לא נעזור לה,‬ ‫אנחנו גרועים כמו ההורים שלנו,‬
‫שממשיכים להכתים את שם וילובי הדגול.‬
‫הם הכתימו אותו כל כך.‬
‫אני יודעת איפה נמצא את הבית המושלם.‬
‫בואו אחריי!‬
‫שלום, החוץ.‬ ‫-החוץ?‬
‫אבל אני מעולם לא...‬
‫אני מניח שקשה לצאת מהבית‬ ‫בפעם הראשונה.‬
‫אבל אני הייתי בן שישה ימים כשעזבתי.‬
‫כל מה שההורים שלי עשו בשבילי‬ ‫היה ללקק לי את העיניים‬
‫ולשלוח אותי לארוז.‬
‫הוא יהיה בסדר. אולי.‬
‫ג'יין! לאן אנחנו הולכים?‬
‫עד קצה הקשת.‬ ‫-קצה הקשת?‬
‫כמה זה רחוק?‬
‫לא רחוק.‬
‫נכון, ידידתי היתומה?‬
‫המתן.‬
‫לך.‬
‫ברנבים!‬
‫סליחה. פנו דרך.‬
‫סליחה.‬ ‫-סליחה.‬
‫ג'יין! האנשים!‬
‫מכאן.‬
‫חכו לי.‬
‫כן! כאן.‬
‫ג'יין, יש לי פיפי בנעליים.‬
‫אנחנו מתקרבים?‬
‫כמעט הגענו.‬
‫זה החלק הגרוע של העיר.‬
‫למדתי לבד.‬
‫תראו את זה.‬
‫נכון שזה נפלא?‬
‫- מלנוף -‬
‫הבית המושלם.‬
‫בדרך כלל, בסיפורים של פעם,‬
‫לקשת בענן יש אוצר בסוף, נכון?‬
‫לא הפעם.‬
‫הסגת גבול אסורה?‬
‫טוב, כמה חבל.‬
‫תראו! ברווזונים!‬ ‫-ג'יין.‬
‫מפעל!‬ ‫-ברנבים.‬
‫לא!‬
‫היי, ברווזונים! הם כל כך שמנמנים.‬
‫ברנבים!‬
‫ג'יין!‬
‫בני וילובי לא מסיגים גבול!‬
‫הבית המושלם.‬
‫זה מפעל ממתקים.‬
‫כל כך הרבה מכונות.‬
‫כל כך הרבה כפתורים.‬
‫ידיות.‬ ‫-כפתורים.‬
‫"מתחת לקשת בענן‬
‫אני אסתחרר‬
‫הבית המושלם לחברה הכי טובה שלי"‬
‫אוכל קשת בענן?‬
‫יש הכול במקום הזה.‬
‫היי!‬
‫ליתומה יש בית, אנחנו הולכים הביתה.‬
‫מה? לא נוכל להשאיר אותה בחוץ.‬ ‫זה מסוכן.‬
‫מה אם יש... זאבים?‬
‫זאבים?‬
‫הנה.‬
‫מצאת אותה בקופסה, נשאיר אותה בקופסה.‬
‫זאבים באמת שונאים קופסאות.‬
‫האיזון שב על כנו.‬
‫טים, חכה!‬
‫מה אם ניתן לה שם?‬ ‫ שם ראוי בעל שלוש הברות, כמו…‬
‫טאפיטה! ט... א... פ...‬
‫היי!‬
‫שמה רות.‬
‫רות?‬ ‫ -כן,‬
‫כי אנחנו נוטשים אותה שוב במהי-רות.‬
‫עכשיו, תיפרדי ממנה לשלום במהירות.‬
‫בסדר.‬
‫אוי, רות.‬
‫תמיד אדע איפה למצוא אותך.‬
‫בקצה הקשת בענן.‬
‫אל הבית.‬
‫ג'יין.‬
‫מי מפריע לי בעבודה?‬
‫זו הסגת גבול!‬
‫מי?‬
‫מה יש בקופסה שלי?‬
‫- מלנוף -‬
‫"רות"?‬
‫את לא ממתק.‬
‫איזה שפם מרהיב.‬
‫זה באמת הבית המושלם.‬
‫- מלנוף -‬
‫מקווה מאוד שאנחנו עושים את הדבר הנכון.‬
‫ברור שכן, ג'יין.‬
‫לאדם דגול עם בית גדול בטוח יש משפחה דגולה.‬
‫תדמייני איך יהיו החיים של היתומה‬ ‫ברת המזל הזו.‬
‫הלוואי שהיה לנו בית כמו לרות,‬
‫שבו לא היינו צריכים לגנוב אוכל,‬ ‫ואף אחד לא היה אומר, "שתקי, ג'יין".‬
‫היינו אוכלים בשולחן‬ ‫כמו בני וילובי הדגולים של פעם.‬
‫השפמים שלנו היו מתארכים,‬
‫ואף אחד לא היה צריך ללכת שוב למחסן הפחם...‬
‫אלא אם הוא היה רוצה פחם.‬
‫אני רוצה מפעל.‬ ‫-מפעל גדול.‬
‫רגע. נוכל לקבל את כל זה.‬
‫חוץ מהמפעל.‬
‫איך?‬ ‫-מה אם ניעשה יתומים?‬
‫זה ה"מה אם" הכי מטופש שהיה לך עד היום.‬ ‫יש לנו הורים.‬
‫הורים רעים.‬ ‫-הורים איומים.‬
‫אבל מה אם לא היו לנו? זה כמו בספרים.‬
‫ההורים של פוליאנה מתו מכולרה בהודו.‬
‫ההורים של ג'יימס הבחור האפרסקי‬ ‫נאכלו על ידי היפופוטם.‬
‫חשבתי שזה היה קרנף.‬
‫תחשבו כמה המשפחה שלנו תהיה דגולה‬ ‫אם הם לא יהיו. ‬
‫ג'יין, את באמת רומזת...‬
‫שנייתם את עצמנו. כן!‬
‫זוועה!‬ ‫-ובמהירות.‬
‫לא. להיפטר מיתומה זה דבר אחד.‬
‫איך את מציעה שניפטר משני מבוגרים מרושעים?‬
‫בקלות.‬
‫לא!‬ ‫-לא, לא שם. שם.‬
‫לא!‬ ‫-לא, שם.‬
‫- סוכנות הנסיעות "ללא דופי" -‬
‫מה?‬
‫...תשעים ותשע, וכל הצרות שלך ייעלמו לתמיד.‬ ‫אתה תאהב את זה.‬
‫ייעלמו לתמיד?‬
‫-ההרפתקה מחכה! -‬
‫- תראו את העולם! -‬
‫נייר מקופל מבריק?‬
‫נוכל לשלוח אותם למקום אחר.‬
‫מה אם...‬
‫נייתם את עצמנו?‬
‫כן. רעיון נהדר, טים.‬
‫אל הבית!‬
‫אני אוהב את התוכנית הזאת.‬
‫טוב, בני אדם, תירגעו.‬
‫אל תהיו לי רגישים.‬
‫"אוי, זה רע..."‬
‫זה הטבע. זה יסתדר.‬
‫תראו, הילדים האלה היו צריכים שינוי.‬
‫באמת הזהרתי אתכם‬
‫שהסיפור הזה לא יהיה כולו נופת צופים...‬
‫אוי, לא.‬
‫אלה מספריים חדים. זהירות על העיניים.‬
‫ניצור הרפתקה רצחנית‬
‫שתתן להורינו המרושעים את מה שהם רוצים.‬
‫להישאר לבד עם אהוב לבם.‬
‫בדיוק. חופשה רומנטית‬ ‫שטומנת בחובה הזדמנויות להתייתמות.‬
‫אם הם לא‬ ‫יימסו במקומות החמים ביותר בעולם,‬
‫הם יטבעו ברטובים ביותר.‬
‫- ספא -‬
‫קניבלים יחגגו,‬
‫אלא אם הם יקפאו בקרחון‬
‫או יתמוססו קודם בשדות חומצה.‬
‫הם לא יימלטו מהדובים!‬
‫אבל אם כן,‬ ‫שמרנו את המקום הכי קטלני לסוף.‬
‫האלפ שלא ניתן לטפס עליו...‬
‫בשווייצריה.‬
‫"מי שעולה לא יורד."‬
‫"סוכנות הנסיעות 'ללא חרטה'.‬
‫אין כניסה לילדים."‬
‫הביטו.‬
‫- סוכנות הנסיעות "ללא חרטה" -‬
‫נפלא.‬
‫מה?‬
‫- סוכנות הנסיעות "ללא חרטה"‬‫ -‬
‫אבא?‬ ‫-כן, דובשנית?‬
‫מה זה?‬
‫מה כתוב שם, אבא'לה?‬
‫"ראו את העולם."‬
‫"ראו את העולם"?‬
‫"צאו להרפתקאות."‬
‫אני אשמח לצאת להרפתקה!‬
‫ואת יודעת מה עוד, אמא?‬ ‫-מה, אבא?‬
‫אין כניסה לילדים!‬
‫זה יהיה נהדר!‬
‫עשי את ההולה, אהובתי.‬
‫את מסחררת אותי כמו הליקופטר.‬
‫לא, תפסיק. רגע.‬
‫אם נשאיר את הילדים כאן לבד,‬
‫הם יהרסו הכול.‬
‫מה אם לא נשאיר אותם כאן לבד?‬
‫נוכל להשיג להם אומנת.‬
‫אבל אומנת טובה היא לא יקרה?‬
‫כן, אמא.‬
‫אז נשכור אומנת לא טובה בזול!‬
‫"אל ההרפתקה." הם סתומים או מה?‬
‫- סוכנות הנסיעות "ללא חרטה" -‬
‫כלומר, לא חשבתי שהם יפלו בפח הזה. אתם כן?‬
‫את המוזה שלי, דובשנית.‬
‫זו תהיה נסיעה כיפית.‬
‫קדימה, תרים אותי.‬
‫תכניס אותי לרוחב.‬
‫אמא התיידדה עם המזלג שלה.‬
‫אוי, אבא.‬ ‫-זה היה קל.‬
‫אל ההרפתקה!‬
‫כולם קיבלו מה שהם רצו.‬ ‫-אל ההרפתקה!‬
‫הכול טוב.‬
‫אמרתי לכם שזה יסתדר.‬
‫הם אינם? הצלחנו!‬
‫אנחנו...‬
‫יתומים!‬
‫בית יתומים!‬
‫אתם בעונש!‬
‫אדמונד הדגול, תיהנה מהקיר שלך.‬
‫וילובי...‬
‫טימותי, אתה הגבר של הבית.‬
‫עם אחריות גדולה,‬
‫מגיע שפם גדול.‬
‫טים.‬ ‫-טים.‬
‫טים.‬ ‫-טים!‬
‫טים?‬
‫טים!‬
‫מה? כבר בוקר?‬
‫אנחנו רעבים.‬
‫לא אכלתי שעות.‬ ‫-ימים.‬
‫גווע.‬ ‫-מה זה אוכל?‬
‫אני שומע את ‬‫הצרכים ‬‫הילדותיים‬‫ שלכם‬‫,‬ ‫וכגבר של הבית,‬
‫אני אספק אותם.‬
‫רואים? אמרתי לכם שהכול יסתדר.‬
‫תנו לדגולה להתחיל.‬
‫אוי, טים.‬
‫תחממו את עצמכם.‬
‫פשוט שמימי.‬
‫ארוחת הערב מוגשת.‬
‫ארוחה ראויה למשפחה ראויה.‬
‫לובסטר טעים על מצע פחם!‬
‫טה-דה!‬
‫טים, זה מהקיר?‬
‫לובסטר ישן.‬ ‫-ישן מאוד.‬
‫אוכל ישן הוא האוכל הכי טוב.‬
‫אני הולכת.‬
‫מה? את מוותרת על צלחת הגבינות?‬
‫עכבר שרקוטרי.‬
‫זה נעשה מוזר.‬ ‫-מוותר.‬
‫אני אוכל אותו.‬
‫מה? היי!‬
‫לאן אתם הולכים בשם הווילובי?‬ ‫-החוצה.‬
‫יש אוכל קשת בענן בבית של רות.‬
‫לא ייתמנו את עצמנו כדי שתוכלו לברוח לכם‬
‫ולאכול אוכל מפונפן עם החברים שלך.‬
‫אני יתומה, ואני עושה מה שאני רוצה.‬
‫לא, את לא יכולה.‬ ‫-אני יכולה.‬
‫אסור לך.‬ ‫-מותר לי.‬
‫לא, את...‬ ‫-שלום!‬
‫זרה...‬ ‫-...מסוכנת!‬
‫מסיגת גבול!‬
‫אל חשש, ילד כתום רזה, כי אני האומנת שלכם!‬
‫לא, אני אחראי.‬
‫קראתי על אומנות. איזו אומנת את?‬
‫האם טסת הנה על כנפי רוח המזרח‬ ‫או המערב?‬
‫מערב.‬ ‫-איפה המטרייה שלך?‬
‫הנה.‬ ‫-את אוכלת ילדים?‬
‫לפעמים.‬ ‫-למה את כאן?‬
‫ההורים האוהבים שלך שכרו אותי.‬
‫אוהבים?‬ ‫-הורים?‬
‫אין לי כישורים מתאימים,‬
‫רק מזג עולץ.‬
‫באתי לשרת את כל הצרכים הילדותיים שלכם.‬
‫אני מבשלת, מנקה…‬
‫שרה!‬
‫מה? את שרה?‬
‫כן! כל האומנות שרות.‬
‫גם אני שרה.‬
‫מה דעתך שנשיר יחד?‬ ‫-כן!‬
‫כולם, קדימה!‬
‫אסור לסמוך על אומנת.‬
‫זה מדהים.‬
‫מרושעת.‬ ‫-אני מתה על זה.‬
‫מה היא עושה לראש של ג'יין?‬ ‫-עכשיו הוא מחודד.‬
‫והיא נראית צעירה יותר.‬
‫אשת שטן. ‬
‫אנחנו חייבים להיפטר ממנה.‬ ‫-להיפטר ממנה?‬
‫מהר.‬
‫האומנת הזאת עובדת בשביל ההורים שלנו,‬ ‫והיא שטפה את המוח של ג'יין.‬
‫חייבים להיפטר ממנה, אבל איך?‬
‫אולי עלון נוסף.‬
‫מה לגבי זה, טים?‬
‫זה יעבוד.‬
‫מה זה לכל הווילובי?‬
‫זה מקלעומנת, טים.‬
‫מקלעומנת?‬
‫שמים את האומנת כאן, בכיסא האומנת.‬
‫ידית!‬ ‫-ידית!‬
‫אין יותר אומנת.‬ ‫-הבעיה נפתרה.‬
‫זה...‬
‫רעיון נוראי.‬
‫קודם כול, יותר מדי ידיות.‬
‫ובאמת נדמה לכם שהיא פשוט תיכנס לכאן‬
‫ותתיישב מרצונה החופשי בתוך הכיסא?‬
‫זאת הספרייה.‬
‫התאומים בעיקר נמצאים כאן.‬
‫אתם החמודונים בניתם את זה?‬
‫כיסא קופצני?‬
‫קפיץ קפוץ.‬ ‫-זה נראה כמו כיסא לאומנת.‬
‫אתם כמו תינוקות אלברט איינשטיין,‬
‫רק עם שיער מוזר יותר.‬
‫איך קוראים לכם?‬ ‫-ידית.‬
‫זה ברנבי.‬ ‫-וזה ברנבי.‬
‫שניכם?‬ ‫-תמשכו.‬
‫מה אם אקרא לך ברנבי א'...‬ ‫-נו כבר!‬
‫ולך ברנבי ב'.‬ ‫-ידית!‬
‫עכשיו אני מבדילה ביניהם.‬
‫אני אוהב ב'.‬ ‫-אני אוהב א'.‬
‫מתה על כל הצדדיות האלה. או שאומרים ידיות?‬
‫"צדדית."‬ ‫-לא, "ידית".‬
‫אני יכולה למשוך?‬
‫כיף. וזאת?‬
‫כלום?‬
‫מי רעב?‬
‫לא טוב.‬
‫תראו אותם שם, לועסים אוכל בפה,‬
‫אוכלים בתאבון גדול.‬
‫מקלוני?‬
‫מה הקטע שלו?‬
‫מקנא.‬ ‫-בהחלט מקנא.‬
‫כן. זה מאבק כוח קלאסי.‬
‫וילובי בוגדניים.‬
‫יותר כמו "וילו-לא-בא-להם".‬
‫"לא בא לי לאכול את האוכל של טים."‬
‫היי, טים.‬
‫אני יודעת שאתה‬ ‫מתגעגע להורים השמרניים שלך.‬
‫שינוי הוא דבר קשה. הייתי שם.‬
‫אני חושבת שאולי אתה רק צריך לאכול.‬
‫מה? לא!‬ ‫-קדימה. הנה.‬
‫שים קצת שיבולת שועל על המקלות האלה.‬
‫טים, אתה מוכרח לטעום את זה. זה כל כך טעים.‬
‫הרבה יותר טוב מלובסטר הקיר הזה.‬
‫וילובים לא אוכלים שיבולת שועל!‬
‫אני יודעת שאתה מסוגל, מקלוני. עכשיו תאכל.‬
‫לא, תודה.‬
‫תאכל.‬
‫לא.‬ ‫-תאכל.‬
‫לא.‬ ‫-תפסיק.‬
‫תפסיקי.‬ ‫-עזוב.‬
‫את תעזבי!‬ ‫-תאכל!‬
‫לא!‬
‫אתה מזלזל בשיבולת השועל שלי, אתה מזלזל בי.‬
‫אין לי ברירה אלא לשים אותך ב...‬
‫מחסן הפחם?‬
‫עמדתי לומר "פסק זמן".‬
‫אתה יודע, "אין לי‬ ‫ברירה אלא לשים אותך בפסק זמן?"‬
‫למה שההורים שלכם יכניסו אתכם למחסן פחם?‬
‫כי יש לנו צרכים ילדותיים.‬ ‫-כמו אוכל.‬
‫סוודרים.‬ ‫-אהבה.‬
‫אימוץ יתומה.‬
‫אימצתם יתומה?‬
‫כן, נכון.‬
‫אבל היא הייתה תינוקת,‬ ‫ותינוקות הם הילדים הכי ילדותיים.‬
‫אז...‬ ‫-נפטרנו ממנה.‬
‫מה? חכו עם סיפורי ההתעללות.‬
‫איפה נפטרתם מתינוקת?‬
‫- מלנוף -‬
‫הבית המושלם.‬
‫זה הבית הכי גרוע בעולם.‬
‫יתומה קטנה ומסכנה.‬
‫אנחנו צריכים להפסיק להסיג גבול‬ ‫ולהפריע לעבודתו של האיש הדגול הזה.‬
‫איזה איש דגול?‬
‫מי מפריע לי בעבודה?‬
‫רק רגע.‬
‫המפקד מלנוף אמיתי?‬
‫כן.‬ ‫ -וואו, זאת...‬
‫בחירה אופנתית חזקה.‬
‫אתה מתלבש ככה כל יום, אדוני?‬ ‫-אני...‬
‫אלה מדליות ממתקים?‬
‫אולי...‬
‫רות יכולה לצאת?‬
‫לא! לכו מפה.‬
‫היי, איפה היתומה, איש הממתקים?‬
‫לא!‬
‫תינוקת!‬ ‫-רות.‬
‫מפעל!‬ ‫-מפעל!‬
‫דידלי-דו!‬
‫אני יכול לגעת בשפם שלך?‬
‫מה?‬
‫תינוקת!‬ ‫-רות!‬
‫איפה היא?‬
‫זה רע.‬
‫תראו! חייבים לתפוס אותה‬ ‫לפני שהיא תזלול יותר מדי.‬
‫לא! לא שוב! אתם מסיגי גבול!‬
‫אל תזוזו.‬
‫כן, אדוני הדגול.‬
‫תינוקת. לא.‬
‫אוי, לא.‬
‫אגוזים ונוגט!‬
‫הו, דידלי-דו!‬
‫לא מגרסת הממתקים!‬
‫רותי!‬
‫תפסתי אותך!‬
‫זה היה מרגש.‬ ‫-רגע, אמרו לנו לא לזוז.‬
‫רות.‬ ‫-את, גברת עם תסרוקת גדולה!‬
‫תחזירי לי את התינוקת שלי.‬
‫התינוקת שלך? לא נראה לי, מותק.‬
‫אומנת יודעת דברים,‬
‫והאומנת הזאת יודעת שהווילובים‬ ‫הטמבלים האלו‬
‫השאירו תינוקת על מפתן דלתך.‬
‫רגע, אתם המלאכים שהביאו אותה אליי?‬
‫אולי.‬
‫לא הייתי קוראת להם מלאכים.‬
‫בחיי.‬
‫מה נתת לה לאכול?‬
‫ממתקים!‬
‫אני קומנדר מלנוף, ואני חי בארץ הכיף!‬
‫ציור נע?‬
‫איך הם הכניסו את האנשים הקטנים לקופסה?‬
‫רותי אוהבת את זה, לא?‬
‫את אוהבת שיבולת שועל.‬
‫כל הילדים אוהבים שיבולת שועל.‬
‫אז אתה קומנדר מלנוף האמיתי?‬
‫אתה מפורסם.‬
‫טוב, אולי.‬
‫אני מכין את כל הפינוקים הטעימים בעצמי.‬
‫אתה גר כאן לבד?‬
‫כן. פעם הייתי לבד.‬
‫אבל רות הגיעה לכאן,‬ ‫והיא צריכה הרבה תשומת לב.‬
‫כמובן. נכון, תינוקת?‬
‫איך משהו כל כך קטן יכול‬ ‫לעשות כל כך הרבה קקי?‬
‫לא ישנתי תשעה ימים.‬
‫זה מסביר הרבה.‬ ‫-התקשרתי לשירותי רווחת יתומים, אבל...‬
‫שירותי רווחת יתומים? לא.‬
‫לא היית צריך להתקשר אליהם.‬
‫כלומר,‬ ‫"אם אתה מוצא יתום פתאום, חייג..."‬
‫אפס-אפס..‬ ‫-אפס-אפס...‬
‫לא! לתת להם תינוק‬ ‫זה כמו לנעול כלבלב בכלוב.‬
‫אוי. אני אוהב כלבלבים.‬
‫אז מזל שניתקתי.‬
‫אה, ניתקת?‬ ‫ -את מבינה…‬
‫התחלתי לחבב את הצרכים הילדותיים שלה.‬
‫אני רוצה שהיא תישאר.‬
‫בסדר, אבל המפעל הזה לא בטוח לתינוקות.‬
‫היא לא יכולה‬ ‫לאכול רק ממתקים לשארית חייה.‬
‫כלומר, עוד מעט היא כבר תלך לקולג',‬
‫היא תוכל להיות רופאה,‬
‫או אולי היא תכתוב את המובי דיק הבא,‬
‫או תצייר את המונה ליזה הבאה,‬ ‫או שתטיס מטוס לירח.‬
‫כלומר, היא יכולה להיות הנשיאה הבאה.‬
‫אתה יודע, ואז תצטרך ללכת‬ ‫לבית הלבן‬
‫ואולי לא ללבוש חליפת ממתקים.‬
‫אתה יודע? זה הרבה.‬
‫נשמע מתוק.‬
‫הגיע הזמן שאיש הממתקים הזה‬ ‫יהפוך לאיש משפחה‬
‫שגם מכין ממתקים.‬
‫טוב, אם אי פעם תזדקק לעזרה,‬ ‫אתה יודע למי להתקשר.‬
‫אה, לשירותי רווחת יתומים.‬
‫מה? לא. מקלוני!‬
‫אתה יכול להתקשר אליי.‬
‫אתה יודע, אני אומנת.‬
‫בסדר.‬
‫פשוט תכניס שם את המספר שלך.‬ ‫-ואם תצטרכי פעם מפעל ממתקים...‬
‫הבית המושלם.‬
‫אתם נפלאים, משפחת וילובי.‬
‫הנה, בן. תפוס.‬
‫- מלנוף -‬
‫זה חיבוק?‬ ‫-לא יודע, אבל אני אוהב את זה.‬
‫למרבה הצער, ילדי וילובי יקבלו בקרוב‬ ‫חדשות מטרידות‬
‫על כך שהוריהם...‬
‫עדיין בחיים.‬
‫- סוכנות נסיעות "ללא חרטה" -‬
‫- האי הוולקני -‬
‫אומרים שהאהבה מנצחת הכול.‬
‫זה נכון לגבי השניים האלה.‬
‫- מעיינות החומצה -‬
‫כן!‬
‫כמה נשמות יש לחתולים האלה?‬
‫- ג'ונגל הקניבלים -‬
‫אוי, אבא,‬
‫אני כל כך אוהבת לצאת איתך להרפתקאות.‬
‫חרק.‬ ‫ -למרבה הצער, אמא,‬
‫ההרפתקה שלנו תיגמר בקרוב.‬
‫אנחנו מרוששים.‬
‫זה אומר שנצטרך...‬
‫לחזור הביתה? אני חושש שכן.‬
‫אתה מתכוון, לחזור לבית הישן נושן?‬
‫כן.‬
‫אם רק הייתה דרך לחצות את מרחבי החלל והזמן‬
‫ופשוט למכור אותו.‬
‫או שתמיד תוכלו להשתמש באינטרנט.‬
‫אינה?‬ ‫-נטס?‬
‫תראו.‬
‫בתים ישנים נושנים נמכרים בהרבה בימינו.‬
‫בחיי.‬
‫פיראנה!‬
‫מה זה הדבר הזה, לכל השדים?‬
‫המון תמונות.‬
‫אה, הבנתי.‬
‫- התקשר לסוכנת -‬
‫איירין הולמס.‬
‫שלום, אנחנו רוצים למכור‬ ‫את הבית הישן נושן שלנו.‬
‫מהר. תגיד לה למכור מהר.‬ ‫-מיד, כן.‬
‫"נוסעת באוטובוס‬
‫שלוקח אותנו הביתה‬
‫מתחת למושב שלי, מצאתי מסטיק‬
‫תסתכלו על העולם‬
‫חולף במהירות‬
‫ללעוס את המסטיק הזה עושה לי בחילה‬
‫לאכול מסטיק ישן זה רעיון גרוע"‬
‫זה היה יום נהדר.‬
‫אני שמחה שנהנית.‬
‫בטח המפקד כבר מסמס.‬
‫אומנת.‬
‫מה? אבא?‬
‫כרצונך.‬
‫"להחליק כדי לפתוח."‬
‫טוב, כן.‬
‫למה זה לא עובד?‬
‫- הודעות ‬ ‫אמא ואבא וילובי -‬
‫כן!‬
‫האומנת, אנחנו מוכרים את הבית.‬
‫היא עובדת בשביל ההורים שלנו שעדיין חיים!‬
‫טים, אתה מתנהג מוזר.‬
‫אה... באמת?‬ ‫-אנחנו מוכרים את הבית.‬
‫היפטרי מהילדים כרצונך.‬
‫עשה זאת, אבא.‬
‫לא.‬
‫כן.‬
‫וזה מה שהאומנת הזאת כתבה בחזרה.‬
‫"בנוגע לילדים, אני אטפל בהם!"‬
‫את רוצה שיטפלו בך?‬
‫לא.‬
‫אוי, לא.‬
‫כסף!‬
‫עוד מסיג גבול.‬
‫כסף.‬
‫שלום!‬
‫בית פתוח מחר.‬ ‫אני אמכור את הבית שלכם!‬
‫כסף!‬
‫אוי, לא, את לא.‬
‫- למכירה -‬
‫מי יכול לישון בלילה כזה?‬
‫טוב, האמת שאני יכול. אני ישן נהדר.‬
‫אבל ילדי וילובי לא יכולים.‬
‫לכו.‬
‫אפס, אפס, אפס, אפס, אפס.‬
‫שירותי רווחת יתומים.‬
‫שלום. אני יתום שזקוק לשירות.‬
‫אני רוצה לדווח על אומנת רעה.‬
‫איזה אפס.‬
‫דינג-דונג,‬
‫הבית פתוח!‬
‫תקנו אותו.‬
‫כמו עכברים שמכרסמים בקצה מלכודת,‬
‫האנשים מלאי התקווה האלה עמדו להסתבך‬
‫במלחמת וילובי.‬
‫חם.‬
‫נפלא...‬
‫- למכירה -‬ ‫- נמכר -‬
‫לא!‬ ‫-אש!‬
‫היי.‬ ‫-היי.‬
‫יש.‬ ‫-הצילו?‬
‫הבית הכי גרוע.‬
‫לעזאזל.‬
‫כל הכבוד, וילובים.‬ ‫-כן!‬
‫היום הצלנו את ביתנו.‬
‫- תצפרו אם אתם אוהבים משפחה -‬
‫מושלם.‬
‫בזמן שהווילובים הגנו על ביתם באומץ…‬
‫-לאן אתם הולכים?‬ ‫-...הדבר הבא היה מעבר ליכולתם.‬
‫ברוכים הבאים.‬
‫מכאן.‬
‫תראי את הבית הזה!‬
‫המשפחה המושלמת.‬
‫"משפחה מושלמת!"‬ ‫-זה מה שתמיד חלמנו עליו.‬
‫זה נראה כמו הבית, מותק.‬
‫"הבית!"‬ ‫-מרושעים. לכו.‬
‫יש מקום לגינת הוורדים שלי.‬
‫"ורדים!"‬ ‫-אחות גדולה, אני אוהב אותך כל כך.‬
‫לא, אני אוהבת אותך, אח קטן.‬ ‫-"אהבה!"‬
‫גם אנחנו אוהבים אתכם, ילדים.‬
‫אני מרגישה עקצוץ ביתי חמים.‬ ‫-"עקצוץ!"‬
‫הבית הזה נפלא!‬ ‫-"נפלא!"‬
‫נוכל לתלות שם‬ ‫את כל התמונות המשפחתיות.‬
‫"תמונות!"‬ ‫-אנחנו יכולים להיות מאושרים כאן.‬
‫אנחנו בהחלט קונים את הבית הזה.‬
‫"קונים!"‬ ‫-אנחנו דגולים.‬
‫אבל הם מושלמים.‬
‫קדימה.‬
‫זה כמו טבח וילובי מ-1775!‬
‫מסיגי גבול!‬
‫הוא רדוף רוחות!‬
‫אני אוהב אותך!‬
‫משהו הפחיד את המשפחה המושלמת?‬
‫חייתי.‬ ‫-בהחלט מפלצת.‬
‫רק נציץ.‬ ‫-ג'יין! לא!‬
‫מה קרה לספרייה שלנו?‬
‫אני מפחד.‬ ‫-בהחלט מפחד.‬
‫מה לכל הווילובי?‬
‫אני החיה של וילובי!‬
‫היכנסו לביתי, ואסעד את לבי בכם!‬
‫תאכל אחד מהברנבים!‬
‫זיגזג.‬ ‫-זיגזג.‬
‫צאו מכאן ותהיה חופשיים,‬ ‫אלא אם כן אתם וילובים!‬
‫זיגזג.‬ ‫-זיגזג. זה לא עובד.‬
‫אני הוא בן וילובי.‬
‫באמת?‬
‫אז אני מניח שאנחנו סבבה....‬
‫מקלוני.‬
‫אומנת?‬
‫באתי לשרת את הילדים הקטנים.‬
‫ידענו שאת טובה.‬
‫זרועות גומי.‬ ‫-אבל נעלתי אותך בחדר שלך.‬
‫בחייך, טים.‬
‫כל האומנות יודעות לפרוץ מנעולים.‬
‫בניתי את זה כל הלילה כי ממש רציתי לעזור.‬
‫לעזור למי? להורים שלנו?‬
‫אנחנו לא יכולים לסמוך עליה.‬
‫זוכרת את זה, אומנת?‬
‫"בנוגע לילדים,‬
‫אני אטפל בהם."‬
‫למה אתה מרושע?‬ ‫תשמע את זה בקול שלי, בסדר?‬
‫"בנוגע לילדים, תנו לי לטפל בהם."‬
‫כשאת אומרת את זה ככה, אני רוצה שיטפלו בי.‬
‫טים, אני אולי עובדת אצל ההורים שלכם,‬
‫אבל חובתי היא לדאוג לכם.‬
‫הייתי צריכה להגיד לך‬ ‫שהם מוכרים את הבית.‬
‫אני מצטערת,‬
‫אבל לא יכולתי לשבור‬ ‫את הלבבות המוזרים שלכם.‬
‫תודה, אומנת. תודה.‬ ‫-תמיד, חברה קטנה.‬
‫רוצה לחבק את האומנת.‬ ‫-חיבוק.‬
‫בואו הנה, ראשי פטריות קטנים.‬
‫חבקי אותנו.‬ ‫-עם כל שש הזרועות.‬
‫טים, אתה בסדר?‬
‫תודה.‬
‫אוי, מקלוני.‬
‫מה?‬
‫המחלקה לשירותי רווחת יתומים הגיעה למקום.‬
‫יחידה ארבע, לחסום יציאות.‬ ‫-שירותי רווחת יתומים?‬
‫חייבים ללכת, עכשיו!‬ ‫-אין ילדים בפנים או בחוץ.‬
‫תזדרזו, ילדים. תישארו איתי. קדימה.‬
‫לאן אנחנו הולכים?‬
‫דלת אחורית.‬ ‫-בסדר.‬
‫לא. בואו אחריי.‬
‫קדימה, שניכם.‬ ‫-אומנת, מה קורה?‬
‫זה בסדר. תישארו יחד. קדימה. אל תילחצו.‬
‫יש לנו סיבה להאמין‬ ‫שאומנת רעה מסתירה... יתומים.‬
‫יתומים?‬ ‫ -כבן וילובי,‬
‫אני דורש ממכם לעזוב את הבית שלנו.‬
‫אתה היתום.‬ ‫-נכון.‬
‫לא, יש להם הורים. תניחו להם.‬
‫לינדה?‬
‫זו את?‬
‫כן.‬ ‫-לינדה?‬
‫אבל אני אומנת עכשיו.‬
‫את שוב לובשת נייר טואלט?‬
‫כן, אבל זה...‬
‫את נראית מגוחך.‬
‫זאת תחפושת. הייתי...‬
‫פעם יתומה, תמיד יתומה.‬
‫אומנת, את יתומה?‬
‫לא. כלומר, הייתי. כלומר, אני...‬
‫כן.‬
‫ניסינו למצוא לה בית,‬ ‫אבל אף אחד לא רצה אותה.‬
‫זה לא נכון. אנחנו רוצים אותה.‬
‫רואה? הם רוצים אותי.‬
‫אוי, לינדה.‬
‫אני רוצה לדווח על אומנת רעה.‬
‫אנחנו לא רוצים אותה.‬
‫טים? ‬
‫זה אתה? הקול שלך?‬ ‫-טים.‬
‫איך יכולת?‬ ‫-לא.‬
‫ילדים יכולים להיות כל כך אכזריים.‬
‫לא התכוונתי...‬ ‫-כן התכוונת.‬
‫רק ניסיתי להיות אומנת טובה.‬
‫אבל את כבר...‬
‫לא נחוצה.‬
‫לא, את נחוצה.‬ ‫ -קדימה, לינדה,‬
‫לפני שהילדים האלה יפגעו בך יותר.‬
‫אומנת, לא! בבקשה!‬
‫ג'יין…‬
‫זה באשמתך.‬
‫לא התכוונתי...‬
‫שיקרת לגבי האומנת,‬ ‫גרמת לי להיפטר מרות.‬
‫זה באשמת ההורים שלנו.‬ ‫-תמיד אומר לי מה לעשות.‬
‫ג'יין...‬ ‫-אתה מרושע, נטול שפם...‬
‫לובש מכנסיים קצרים...‬ ‫-יש להפריד בין הילדים הרבים.‬
‫לא!‬
‫לטובתכם שלכם.‬ ‫-לא!‬
‫אתם תאמצו חוויות ילדות סטנדרטיות.‬
‫בתים יסופקו, בתי ספר יוקצו.‬
‫עד שההורים הביולוגיים שלכם יחזרו,‬
‫אתם יתומים מבחינה רשמית.‬
‫לא.‬
‫תיהנו מהילדות.‬
‫די! אני לא רוצה ללכת!‬
‫הצילו!‬
‫אני לא רוצה ללכת. תנו לי לצאת!‬
‫טים?‬ ‫-ג'יין?‬
‫בבקשה, אתם לא יכולים.‬
‫רות קיבלתי. כל הילדים נאספו ומוגנים כעת.‬
‫-לא.‬ ‫-עבודה טובה, צוות.‬
‫הילדים המסכנים האלה.‬
‫לבדם, מפוזרים, אבודים.‬
‫כמוני, בעצם.‬
‫הברנבים הושמו בבית מודרני.‬
‫הם חוברו לאינטרנט, ‬ ‫והמוחות הקטנים שלהם הוצפו ב... טוב...‬
‫אתם גלשתם באינטרנט.‬
‫משפחת האומנה של ג'יין האמינה‬ ‫בכוחה המרפא של המוזיקה.‬
‫את בסדר, ילדה?‬
‫אבל השיר של ג'יין נעלם.‬
‫ה"מה אם" שלה הפך ל"לעולם לא עוד".‬
‫- ריח חתול חדש -‬
‫טים התנגד לשינוי,‬ ‫וברח ממשפחות בעלות כוונות טובות‬
‫כמו משפחות וילסון,‬
‫וולטרס,‬
‫וודינגטון.‬
‫הוא רצה בחזרה את חיי הווילובי‬ ‫הישנים נושנים.‬
‫- למכירה -‬ ‫- נמכר -‬
‫נמכר?‬
‫אוי, לא!‬
‫אבל הם נעלמו.‬
‫בלי בית, בלי משפחה.‬
‫מישהו צריך לדאוג לו.‬
‫כאן יחידה שלוש. תפסנו אותו.‬
‫קשה שם בעיר.‬
‫לפעמים אתה החתול,‬ ‫ולפעמים אתה העכבר.‬
‫לפחות יש לו קופסה.‬
‫- קאטהאונד -‬
‫טוב, זה קצת אפל, אבל אתם יודעים...‬
‫האומנת המסכנה קיפלה את הזנב וברחה.‬
‫ברחה מעברה, אתם יודעים? לא הביטה לאחור.‬
‫- גבולות העיר -‬
‫כמובן, זו לא באמת אשמת אף אחד.‬
‫בסדר, אני אעצור את האוטובוס.‬
‫מרוצים?‬
‫תוריד אותי!‬
‫מה לכל הווילובי?‬
‫זה טוב, נכון? מרגש.‬
‫- שירותי רווחת יתומים -‬ ‫- מתקנים את הטעויות שלכם -‬
‫זמן לשיבולת שועל.‬
‫אני לא רעב.‬
‫אני חושבת שאתה כן רעב, מקלוני.‬
‫מה?‬
‫רעב ל... חופש!‬
‫אומנת?‬
‫תקרא לי פיל.‬
‫תיכנס לעגלת השיבולת.‬
‫באתי לשחרר אותך.‬
‫לא מגיע לי להשתחרר.‬
‫עזוב אותי, פיל,‬
‫עם רגשות האשמה שלי.‬
‫מסיבת רחמים עצמיים, אה?‬
‫לא קיבלתי הזמנה.‬
‫כן, פישלת.‬
‫גם אני פישלתי.‬
‫השארתי אתכם לבד.‬
‫ברחתי.‬
‫אבל חזרתי,‬
‫ואני לא עוזבת בלי וילובי.‬
‫אני רק "וי-לא יהיה".‬
‫כל מה שרציתי היה להיות וילובי דגול‬ ‫עם משפחה דגולה.‬
‫היי!‬ ‫-אתה אומר שג'יין לא דגולה?‬
‫לא.‬ ‫-ברנבי א' לא דגול?‬
‫לא.‬ ‫-ברנבי ב' לא דגול?‬
‫אתה לא דגול?‬ ‫-בסדר, הבנתי. די!‬
‫תראה, מקלוני, יש לך משפחה.‬
‫הם זקוקים לך.‬
‫ואתה זקוק להם.‬
‫מגן הראש שלי.‬
‫בוא נתחפף מכאן ונעשה משהו דגול, אחי.‬
‫בוא נצא לדרך, אחי.‬
‫אני מעריך את המהירות שלך,‬ ‫אבל זה מטורף.‬
‫כמעט הגענו.‬
‫כלומר...‬
‫לוקח את השיבולת לטיול.‬
‫שיבולת שועל אוהבת לטייל.‬
‫קדימה, שיבולת שועל.‬
‫יש יתום בעגלה הזאת?‬
‫פיל?‬
‫בחיי. יתום בעגלת שיבולת שועל?‬ ‫מעולם לא שמעתי על דבר כזה.‬
‫זה מגוחך.‬
‫לא, אל תיגעי בזה.‬
‫אל תסתכלי לשם.‬
‫וואו! הגב שלי!‬
‫איך אתה מעז?‬
‫אתה חושב ששיבולת שועל גדלה בשדות, פיל?‬
‫אתה יודע כמה זמן נצטרך‬ ‫להשרות את שיבולת השועל‬
‫כדי שתהיה רכה מספיק ולא תחנוק ילד?‬
‫קוד חירום! היא לא פיל אמיתי!‬
‫זו לינדה.‬
‫אל תזוזי, פיל המזויפת!‬
‫אומנת!‬ ‫-טים?‬
‫היא גונבת יתום.‬
‫הוא לא יתום.‬ ‫-והיא לא לינדה.‬
‫אני פיל.‬
‫נפיל את פיל!‬ ‫-נפיל את פיל!‬
‫- ‬‫שירותי‬‫ רווחת יתומים -‬
‫מצאתי אותך!‬
‫היא בורחת. תעצרו את הלינדה הזאת!‬
‫ידעתי שלפיל יש מכונית שווה.‬
‫אומנת, השער!‬
‫שער, שמאר! פיל הוא לא כבשה.‬
‫יש לנו סיפורים על אנשים‬ ‫בהקשרים שונים מאוד…‬
‫נחמד לראות את לינדה לוקחת יוזמה.‬
‫...ולהעיר אחרים. הישארו עימנו.‬
‫הלילה, נער רזה נמלט ממרכז מעצר לנוער.‬
‫- מבזק חדשות -‬
‫המצוד אחר...‬
‫טים היה בקופסה.‬
‫ברנבים, אני צריך את עזרתכם.‬
‫טוב, טים.‬ ‫-בטח, טים.‬
‫קדימה.‬
‫לא.‬ ‫-לא?‬
‫מה זאת אומרת, לא? עלינו למהר.‬ ‫-אין צורך למהר.‬
‫יש לנו תופים, מותק. יש לנו תופים.‬
‫ג'יין, בבקשה.‬
‫אנחנו לא בני וילובי בלי ה"מה אם" שלך.‬
‫מה אם...‬
‫אני אומר...‬
‫שאני...‬
‫מצטער?‬
‫ומה אם כן היית מצטער?‬
‫מה אם תקבלי את התנצלותי?‬
‫מה אם תפסיק להגיד לי מה לעשות?‬
‫מה אם תפסיקי להכניס אותי לצרות‬ ‫ותגרמי לי להיתקע במחסן הפחם‬
‫בזמן שאת משחקת עם יתומים ואוכלת קציץ בשר?‬
‫אני מקבלת את ההתנצלות שלך.‬ ‫-מה?‬
‫"טים אומר שהוא מצטער‬
‫בגלל שהוא טעה‬
‫לגבי כל הדברים שאציין כאן"‬
‫שר"י, תפתחו את הדלת.‬
‫חייבים לזוז.‬
‫אפשר לעזור לכם?‬ ‫-אנחנו מחפשים ילדים נעדרים.‬
‫מצאו אותם, אדוני.‬
‫ביי.‬
‫כל עוד הם חושבים שאתם יתומים,‬ ‫הם לעולם לא יוותרו.‬
‫יש רק דרך אחת לצאת מזה.‬
‫לא תאהבו את זה, אבל...‬
‫מה אם נחזיר את ההורים שלנו?‬
‫מה?‬ ‫-הורים?‬
‫אומנת, ידיים על ההגה, בבקשה?‬ ‫-סליחה, אבל יש לכם הורים רעים.‬
‫כן, אני יודע שהם מתועבים,‬
‫אבל הם היחידים שיש לנו.‬
‫תראו, האישה משירותי רווחת היתומים אמרה‬
‫שאם ההורים הביולוגיים שלנו יחזרו,‬
‫נוכל להישאר יחד.‬
‫חייבים להחזיר אותם.‬
‫טוב, אנחנו יודעים לאן הם הולכים.‬
‫שווייצריה.‬
‫"מי שעולה..."‬ ‫-"לא יורד."‬
‫זהירות...‬
‫נכון שהכובעים המחודדים האלה נפלאים,‬ ‫מתוקונת?‬
‫הפיטונים האלה מוסיפים המון כוח‬ ‫לרגליך הגבריות.‬
‫אל ההרפתקה!‬ ‫-אל ההרפתקה!‬
‫איך ילדים חכמים כאלה יכולים‬ ‫לצאת משני אלה?‬
‫כלומר, זה דרוויניזם בפעולה, לא?‬
‫אנחנו באמת חייבים להציל אותם?‬
‫וילובים?‬
‫אני אוהב את המפעל שלך.‬
‫אני צריך את המפעל שלך.‬
‫תן לי את המפעל שלך!‬
‫הלילה.‬
‫היי, מל.‬
‫אנחנו צריכים לבנות משהו‬ ‫כדי להגיע לשווייצריה.‬
‫בסדר.‬
‫תוכנית א'.‬ ‫-תוכנית ב'.‬
‫תעשו את זה.‬
‫זה מה שנקרא ספינת אוויר.‬
‫כל הכבוד, ברנבים.‬
‫ספינת אוויר טובה.‬ ‫-ספינת אוויר טעימה.‬
‫אל שווייצריה!‬
‫תירגעי, רותי.‬
‫ילדים, לכו לעשות פיפי.‬ ‫אני כבר חוזרת עם שיבולת השועל.‬
‫כן, שיבולת שועל.‬
‫תראי את זה. רותי רוצה לעזור.‬
‫זה כמעט כאילו...‬
‫הם משפחה.‬
‫מתחיל מסלול ל... שווייצריה.‬
‫אה, שווייצריה.‬ ‫את תאהבי את המקום הזה, רותי.‬
‫ארץ השוקולד, הגבינה והסכינים.‬
‫מה?‬
‫טים!‬
‫חבר'ה, נראה לכם שהאומנת תכעס‬ ‫שברחנו עם הספינה וגנבנו לה את הטלפון?‬
‫והארנק.‬
‫אה, היא בהחלט כועסת, אבל ייתמנו את עצמנו,‬
‫אז נבטל את ההתייתמות.‬
‫אני חי!‬
‫סוף כל סוף אני חי!‬
‫תראה.‬
‫בזמן שבני וילובי טסו מזרחה לעבר הזריחה,‬
‫אני הצטרפתי אליהם בתוך גביע.‬
‫אמרתי לכם שהסיפור הזה יהיה מלהיב.‬ ‫האם הם יגיעו להורים שלהם בזמן?‬
‫לא יודע. אני בתוך גביע.‬
‫- האלפים שלא ניתן לטפס עליהם -‬
‫אלפ שלא ניתן לטפס עליו, הם אומרים.‬
‫זה לא משתווה לתלולי האהבה שעליהם טיפסנו,‬ ‫אמא יקירה.‬
‫הו, אבא...‬
‫קח אותי לפסגה.‬
‫מה אתם עושים, אידיוטים?‬
‫אמא יקירה!‬ ‫-די עם היודל!‬
‫תראי. שלג.‬
‫- שווייצריה -‬
‫תמלא אותה, חבר.‬
‫סוכר בצינור הניקוז.‬ ‫-במיכל הדלק.‬
‫בוקר טוב.‬
‫אנחנו נוסעים למנוע מההורים‬ ‫שלנו להרוג את עצמם. ביי.‬
‫כן, נחמד.‬
‫תעמוד בקצב, יקירי.‬
‫- עצרו! לא ניתן לטפס! -‬
‫הרבה יותר טוב מללכת.‬
‫ברנבי...‬
‫סבורני שאיני חש... באפי...‬
‫לא. נגמר לנו הצמר.‬
‫אני לא יכולה לסרוג.‬
‫אוי, אמא, מתוקה.‬ ‫-אבא, עשינו טעות איומה.‬
‫חייבים... לחזור... הביתה.‬
‫הו אמא, את היא הבית שלי.‬
‫הגעת ליעד.‬
‫הנה זה.‬
‫הם יכולים להיות בכל מקום ל...‬ ‫-למטה! תראה!‬
‫אני חושד שההורים שלנו קשורים לזה.‬
‫הם באמת גורמים הרבה צרות.‬
‫משהו בחוץ.‬ ‫-בהחלט משהו בחוץ.‬
‫תראו...‬
‫אדום וילובי, סיבים אנושיים,‬
‫חלק כמשי,‬
‫טרדיגריידים של אבא.‬
‫אני לא יכולה לסרוג!‬
‫הצמר של אמא!‬
‫כן!‬ ‫-עכשיו תפסנו אותם!‬
‫טוס בעקבות הצמר!‬
‫תחזיקו מעמד, וילובים!‬
‫אני לא רואה כלום.‬
‫הראות אפסית.‬
‫קור לראות אותך.‬
‫בדיחה נהדרת, ג'יין.‬
‫אוי, לא! אנחנו מאבדים כוח.‬
‫ברנבים, מה קורה?‬
‫גובה.‬ ‫-אנחנו צריכים עוד קשת בענן. תמשיך לנסוע.‬
‫מהר יותר, חבר'ה!‬
‫קשת.‬ ‫-קשת.‬
‫תן גז!‬ ‫-קשת.‬
‫קשת.‬ ‫-קשת.‬
‫קשת בענן!‬
‫לא ניתן לטפס עליו, אבל ניתן לטוס אליו.‬
‫תראו!‬
‫החוט מוביל ישר ל…‬
‫אוי, לא.‬
‫זה כמו בית של קברות.‬
‫מהר!‬
‫הם חייבים להיות פה.‬
‫תתפצלו!‬
‫פיצול.‬ ‫-פיצול.‬
‫עץ.‬
‫-עץ גם כאן.‬
‫עוד עץ.‬ ‫-אין להם זכר.‬
‫זה בלתי אפשרי!‬
‫כולנו נקפא כאן אם לא נמצא אותם.‬
‫אני שומע משהו.‬
‫גם אני. שומע איזה משהו.‬ ‫-זה "איזה" או "משהו"?‬
‫זה גם זה וגם זה! רוצו!‬
‫לא עץ.‬
‫אלה ההורים!‬
‫הנשיקה שלהם עדיין חמה.‬
‫תנורים. הפעל!‬
‫קדימה.‬
‫יש!‬
‫יש לנו הורים!‬
‫אמא.‬ ‫-ואבא.‬
‫ילדים?‬
‫אבא'לה, חזרנו הביתה?‬
‫לא, יקירה.‬
‫אנחנו על... אלפ.‬
‫באנו להציל אתכם.‬
‫להציל?‬
‫אותנו?‬ ‫-אבל איך?‬
‫ידענו לאן הלכתם.‬ ‫-אנחנו שלחנו אתכם.‬
‫סוכנות הנסיעות "ללא חרטה".‬
‫העלון?‬ ‫-כדורי הצמר של אמא.‬
‫זה הגיע...‬
‫ממכם?‬
‫רצינו...‬
‫לייתם את עצמנו.‬
‫אבל טעינו.‬ ‫-טעינו מאוד.‬
‫אוי, אבוי.‬
‫תראו, אנחנו לא משפחה מושלמת.‬
‫אנחנו אפילו לא משפחה טובה.‬
‫אבל אתם צריכים את עזרתנו‬ ‫כדי לרדת מהאלפ הזה, וברגע שנהיה למטה,‬
‫אנחנו צריכים אתכם כדי שנוכל להישאר יחד.‬
‫אתם לא חייבים לאהוב אותנו,‬
‫אבל האם תהיו שוב ההורים שלנו?‬
‫בבקשה?‬ ‫-בבקשה?‬
‫הו, אבא, אולי טעינו.‬
‫אנחנו יכולים להשתפר.‬
‫שנעשה זאת? למען האהבה.‬
‫למען האהבה.‬
‫זוזו הצדה!‬
‫תראי את המכונה הזו!‬
‫אני אוהבת לעוף!‬
‫רוצי, אמא. הכי מהר שאת יכולה.‬
‫לא צפיתי את זה.‬ ‫-לא הבאתי את שמלת הריצה שלי.‬
‫תרימי את הרגליים!‬ ‫-אני באה, אבא!‬
‫אל ההרפתקה!‬
‫אמא, איפה למדת לנהוג?‬
‫חשבתי שאתה נוהג, יקירי.‬
‫למרבה הצער, ההורים של בני וילובי‬ ‫נותרו לחלוטין...‬
‫מה עושות הדוושות האלה?‬
‫...ובצורה מוחלטת שלא תיאמן...‬
‫אנוכיים.‬ ‫-אוי, אבוי.‬
‫יש סיכוי שהם שרדו את זה?‬
‫לא נראה לי.‬
‫אוי, לא. עם כל הנחישות והדמיון שלהם...‬
‫לא משנה כמה אתה טוב, נכון?‬
‫העולם יכול להיות מקום די קר.‬
‫אנחנו צריכים לחמם את עצמנו.‬
‫טים.‬
‫זה קפוא.‬ ‫-בהחלט קפוא.‬
‫חם.‬ ‫-להביא את החם.‬
‫לא, ברנבים. לא, תישארו יחד.‬
‫החם נעלם.‬
‫טים, מה נעשה עכשיו?‬
‫החוט. עקבנו אחריו עד למעלה.‬
‫נוכל לעקוב אחריו עד למטה.‬ ‫-טים!‬
‫תחזור! בבקשה! אנחנו חייבים להישאר.‬
‫לא.‬
‫זה חסר תקווה.‬
‫תחזור.‬
‫קר.‬
‫לא...‬ ‫-סוודר.‬
‫לא.‬
‫"מה אם" אחד אחרון.‬
‫שמעתי משהו.‬ ‫-גם אני.‬
‫"דרך הזכוכית‬
‫מעבר לחומה"‬
‫ג'יין?‬
‫"מחפשת משהו חדש‬
‫הקיצי מהחלום‬
‫שכחי מהעבר‬
‫בקצה הקשת תמצאי את עצמך"‬
‫אני תקוע.‬ ‫-"מהו שם‬
‫סתם משהו מוכר?‬
‫כולנו ממלאים תפקידים בקופסה מלאת חורים‬
‫כשהעתיד יאבד והגבולות ייחצו‬
‫אני יודעת איפה אהיה‬
‫גם אם טוב וגם אם נורא‬
‫אשאר לצדך‬
‫אין צורך להיפרד‬
‫אני רואה את האור‬
‫כשהשמיים מאפירים‬
‫ואין עוד מילים‬
‫בסופו של יום‬
‫אני בוחרת בך"‬
‫ג'יין?‬
‫"ובך‬
‫ובך‬
‫וגם בך, חתול‬
‫אני בוחרת בכם"‬
‫תודה, ג'יין.‬
‫תודה.‬
‫טרגי.‬
‫אבל זכרו, זה סיפור ישן נושן.‬
‫וככזה, הוא לא יכול להסתיים ככה, נכון?‬
‫רות?‬
‫זה ג'ירוקופטר שוויצרי.‬ ‫-יש פותחן פחיות!‬
‫אני מתערב שזה חולץ פקקים.‬
‫ליקטי טוויסט!‬
‫אוי, מקלוני!‬
‫אומנת?‬
‫אחרי כל מה שעברנו, אתה נוטש אותנו?‬
‫אבל איך מצאת אותנו?‬ ‫-עקבנו אחרי הקשת לתוך הסערה.‬
‫ואז רות שמעה את הג'ינגל העליז שלך.‬
‫שמעתם את השיר שלי?‬
‫הוא היה יפהפה, ג'יין.‬
‫אני בטוחה שההורים שלך אהבו אותו.‬ ‫אם כבר מדברים על ההורים, איפה הם?‬
‫אני רוצה להגיד להם‬ ‫כמה הילדים שלהם נהדרים.‬
‫הם גנבו את ספינת האוויר שלנו.‬
‫יש לנו הורים ממש גרועים.‬
‫אתה מתכוון שהיו לנו.‬
‫עכשיו אנחנו יתומים באמת.‬
‫מה?‬
‫בלי הורים.‬
‫בלי בית.‬ ‫-בלי מקום ללכת אליו.‬
‫איבדנו הכול.‬
‫אבל יש לנו זה את זה.‬
‫תראו, טסנו בספינת אוויר עשויית ממתקים‬
‫מעל אוקיינוס.‬
‫טיפסנו על מה שלא ניתן לטפס עליו.‬
‫לא באמת טיפסנו.‬ ‫-אני יודע, אבל זה נאום נחמד.‬
‫כל עוד נישאר יחד, נהיה בסדר.‬
‫עם או בלי הורים.‬
‫מה אם...?‬ ‫-כולנו נהפוך למשפחה?‬
‫היי, אמא.‬ ‫-היי, אמא.‬
‫אני בפנים!‬
‫דידלי-די, גם אני.‬
‫יש!‬ ‫-המפקד, קח אותנו מכאן.‬
‫קר פה מדי בשביל להיות דביקים.‬
‫גרנדי-דנדי! כן!‬
‫למה אנחנו לא משתמשים במסוק?‬
‫לא צריך מסוקים. אנחנו משפחה!‬
‫טוב, זה קצת מוזר, בסדר?‬ ‫אבל הגענו לשם בסוף.‬
‫נחישות, דמיון, תקווה.‬
‫אמרתי לכם שאני יודע לזהות סיפור טוב.‬
‫הסיפורים הקשים‬ ‫הם הסיפורים הכי טובים, יודעים?‬
‫הוא לא עבות.‬
‫בכל זאת, זה שפם.‬
‫אנחנו יודעים מה זה אומר, נכון, טים?‬
‫אנחנו לא עושים את הקטע הדגול מאז שזה קרה.‬
‫שפם.‬
‫אם תאכל את שיבולת השועל שלך, טים,‬ ‫יהיה לך שיער בכל מקום.‬
‫אולי טים חסר השיער רוצה משהו חדש.‬
‫אני קורא לזה קציץ בשר מלנוף.‬
‫אוי, לא!‬
‫רות!‬ ‫-לא!‬
‫תראה, טים! לרות יש שפם בשר.‬
‫וילובי.‬
‫תראו אותם...‬
‫משפחה לא מושלמת באופן מושלם.‬
‫ובעוד הם לא קיבלו כל מה שהם רצו...‬
‫הם קיבלו את מה שהם היו צריכים.‬
‫אני מניח שכולנו צריכים אהבה.‬
‫אפילו אני.‬
‫אני אוהבת את השפם שלי!‬
‫רואים? "כולם חיו באושר ובעושר‬ ‫עד עצם היום הזה."‬
‫שזה יותר ממה שאני יכול להגיד על...‬ ‫אתם יודעים.‬
‫אוי, בונבונון.‬
‫אני אוהבת לראות את העולם איתך.‬
‫אפילו את החלקים הרטובים.‬
‫שום דבר לא ימנע מאיתנו‬ ‫לצאת להרפתקאות, אמא!‬
‫אוי, אבוי.‬
‫- תעודת אימוץ‬ ‫טים וילובי, ג'יין וילובי -‬
‫- ברנבי א' וילובי‬ ‫ברנבי ב' וילובי -‬
‫תרגום כתוביות: ליאור הדר‬
‫מה? אל תסתכלו עליי ככה. זה לא מגעיל.‬
‫ככה אני רוחץ...‬
‫את הכול.‬