Downloaded from YTS.MX
ORIGINÁLNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIXU
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jiná povaha, jiný kultury.
Všichni se sejdou v jedný čtvrti.
Se smíchem je život snesitelnej.
Skutečný machři umí žonglovat i policejníma kárama.
Tady se rodí frajeřina.
Tak jako vaši bratři, váš strach, vaše vzdělání a váš skon.
Tak jako ten, co nám nosí štěstí v tý nejčistší podobě.
Prosím potlesk ve stoje pro bratra Thiaga Venturu.
Ale ať je vás sakra slyšet!
Ať si naše čtvrť neutrhne ostudu!
To je ono!
Chci tě slyšet, Brazílie.
Z Taboão da Serra do celého světa. Už si můžete sednou, přátelé. V pohodě.
Vítejte v mém třetím komediálním speciálu.
První se jmenoval: „Tohle je všechno, co mám“.
a mluvil jsem o významu standupu ve svém životě.
Ve druhém, „Prostě buď vděčný“,
jsem mluvil o všem, co mi standup dal.
A tenhle třetí se jmenuje „POKAS“,
což je životní filozofie, která mě sem přivedla.
Jestli víte, co znamená „pokas“, řekněte „já“.
Já!
Tak to je síla.
Většina zdejších lidí ví, co je pokas.
Současně ale mnoho z vás říká „ne“.
- Je to všechno, co je totálně… - … ujetý.
Slovem pokas můžete označit cokoliv šílenýho.
Takže si to zkusíme: já řeknu slovo,
a když vám bude připadat, že je to pokas,
řeknete všichni společně „pokas“. Platí? Jdeme na to.
- Znásilňování. - Pokas.
Lidi, co přijdou do školy a po všech střílí?
Pokas.
Lidi, co si chtějí usrknout váš jogurt?
Pokas.
Všimli jste si, že jogurt byl výraznější než znásilňování?
A to ukazuje, že naše země má své principy.
Znásilňovat je v pořádku, ale nesahejte lidem na laktobacily.
Když se z mých videí staly virály,
asi 70 % mých příznivců byli chlapi.
A holek bylo jen 30 %. Ale dnes…
je chlapů 50 %
a 50 % jsou rebelky.
Holky, co mě sledujou, jsou můj typ.
Nenechají si od nikoho kecat do života a nebojí se ozvat.
Je to tak.
Přímočarý a drzý.
Onehdy jsem si četl komenty na svým kanálu na YouTube.
Jeden chlap tam psal:
„Kámo, na férovku, už dva roky jsi nebyl vtipnej.“
A nějaká holka odpověděla: „Fakt? Tak se odhlas a polib si.“
Říkám si: „Kruci, hezký zastání.“
Takže mám něco pro ženy. Do toho.
Je pokas holka,
co řekne, že je vaše kámoška,
ale když se rozejdete s přítelem, vyjede po něm?
Pokas!
Máte pořádnou chuť vyškubat jí vlasy, že?
Holky z Taboão da Serra říkají: „A co jinýho?!“
Takže obecně: někdo vám chce přebrat partnera.
Pokas!
Člověk, kterému páchne z úst a mluví na vás zblízka?
Pokas!
Spálí vám to řasy.
Víte, že takhle vzniká zánět spojivek?
Doteď měl oči v pořádku.
Pak mu tam něco spadlo a řekl: „Foukni.“
Sedm dní na neschopence.
Mám kamarádku Eliane, té páchne ošklivě z úst.
Šel jsem za její kámoškou Virginií a řekl: „Virginie,
řekni Eliane, že jí smrdí z pusy.
Nebudu mluvit s někým, kdo mi prdí každý dvě minuty do obličeje."
A ona: „Thiago, tak zlý to není.“
Říkám: „To jako fakt?
Když promluví venku, padaj pouliční lucerny.“
Povídá mi: „Thiago, nech si to pro sebe. Je zbožná, rozčílí se.“
„Fajn. Nebudu to řešit.“
Když se objevila, strčil jsem si prst do zadku.
Přišla ke mně a říká: „Čau, Thiago." A já: „Ahoj, jak je?“
Takhle jsem stál. Virginie se zeptala: „Co je?“
A já: „Jestli mám zase čuchat smrad, tak radši svůj vlastní.“
Tak další.
Je pokas zkorumpovanej polda?
Pokas.
Zločinec, co si myslí,
že je king, a neví, že podporuje násilí?
Pokas.
Smrdící lidi, co vás objímají?
Pokas.
Ať jdou někam!
Lidi se smrdutým podpaždím
nedokážou udržet ruce takhle,
i když by je měli mít ve výšce pasu, rychle obejmout a pryč od vás.
Ne. Jak vás zmerčí, roztáhnout ďábelský klepeta
a zaparkujou svý podpaždí na vašich ramenech,
jako by to bylo to nejlepší místo k odpočinku.
A pak ta žíravina,
co pochází přímo z ďáblova močáku,
začne rozkládat vaši mikinu.
Přijdete v mikině a odcházíte v tílku.
Pokud máte kamaráda, co smrdí, řekněte mu to.
Měl jsem kdysi tenhle problém. Říkám: „Afonso,
jede sem náš smrdutej kámoš.“ Vy jste fakt hrozný!
Nemůžete se všemu smát!
„Jede sem náš smrdutej kámoš, řekneš mu to?
Je víc tvůj kámoš než můj.“
Afonso na mě koukne: „Thiago…
On nesmrdí!“ Já: „Jasně, že jo.“
„Když byl minule u mě, vešel dovnitř a odloupla se tapeta.
Spal na gauči a ten gauč blil polštáře.“
Říkám: „Můžu mu říct, že smrdí?“
Afonso odpoví: „Jak to chceš říct?“
Prostě k němu dojdeš a řekneš: „Kámo…
Hele, nevím, jak ti to říct, ale…
něco v tobě umřelo.“
Povídá: „Thiago, jsi cvok?
Jestli to řekneš, lidi s tebou nebudou mluvit.“
Jasně, že ne. Můj kámoš měl žlutý podpaždí.
Takový zažloutlý, znáte to? Znáte?
Kdykoliv si vzal bílý triko,
do dvou minut bylo podpaždí žlutý. Nikdy jsem to nechápal.
Když se probudíte a potíte čínský nudle,
musíte hned do nemocnice,
aby zjistili, proč máte v podpaždí vosí hnízdo.
Máte používat mýdlo, ne cukrovou vatu.
Nikdo mu nikdy neřek, že má žlutý podpaždí, až na to doplatil.
Protože šel do kostela s biblí pod žlutým podpaždím.
Děti u nás na ulici říkaly, že v téhle verzi Ježíš umřel doopravdy.
Tak na další.
Ještě jeden.
Lidi, co si půjčí peníze a nevrátí je?
Pokas.
Lidi, co si půjčí vaše oblečení a nevrátí ho?
Pokas.
Člověk, se kterým se poprvé vyspíte, a používá
slang, kterýmu rozumí jen jeho kámoši?
Nerozuměl jsem tomu. Péro by mělo být tvrdý, číča mokrá, ale ne.
Pokas!
Na druhou stranu je to asi spíš má věc než tvá.
Jako vážně jsem myslel, že pohlavní styk je lehkej jako šuk,
když ona najednou říká: „Ojeď mě!“
A já na to: „Už jsem byl!“
Ona říká „Pokračuj.“ A já: „Vůbec jsem nepřestal.“
Pak řekla něco, co jsem nechápal. Musel jsem přestat.
Řekla: „Jo, to je ono.
To je paráda!
Vraž tam tu hadici!“
„Co to?“ povídám.
„Co mám kam vrazit, andílku?“
„Vraž tam tu hadici!“
Povídám: „Jakou hadici?“
„Tu tvoji velkou!“
„Velkou hadici?“ ujišťuju se.
Třeba je to cvičená hadice.
„Hadice“ volám.
„Jakou hadici, sakra?“
„Tu, co máš v ruce.“ „To je péro,“ namítnu.
„Péro je péro, hadice je hadice!“
Mý péro se na mě podívá a řekne: „Takhle mi neříkejte.
Ta ženská mě ani neolízne a ještě mi říká hadice?“
„Proč hadice,“ ptám se.
„Vezmi tu hadici a vraž ji do mí čičulindy.“
A byl jsem ztracenej.
„Čičulindy?“
Ty oslovuješ svoji pipinu nějakou hodností? Co to je?
Podle mě ses dívala moc často na Pokémony.
Charmander, Charmeleon, Charizard, Chichulinda?
Já viděl všechny řady
a nikdy jsem si nevšiml, že by Ash nasazoval Kundémona.
Je legrační,
že jsme sestavili i filozofii pokas, má pět bodů.
Za prvé: pravidla.
Vytvořte si vlastní, zejména když jste z divočejší čtvrti.
Ať každej, kdo s vámi přijde do styku, ví, co jste zač.
Jinak vás zadupou do země.
Že má můj život moc pravidel,
mi poprvé došlo při pouličním kriketu.
Říká se mu taco, hráli jste to?
- Ano! - Prostě dobrá čtvrť.
Kdo to zná, tak říká „Já!“
A bohatý děti se zarazí a ptají: „On řekl maso?“
Evokovalo to v nich blahobyt. Drahej hovězí stejk.
Když jsem hrál taco poprvé,
učil mě kámoš Thiago Hovnez, věříte?
Je to Thiago Hovnez, šláp bosou nohou do hovna.
Prý mu to prošlo mezi prsty.
Je to nechutné, ale vtipné, ne?
Prý u toho i tancujete. Šlápnete a děláte tohle.“
Nejhorší je, že jak šlápl, cítil fyzickej odpor jako bolest.
Šlápl do toho a udělal: „Au!
Au, moje noha!
Já do toho šláp!
Pusťe někdo vodu!
Je to hovno!“
Na pomoc Thiagovi Hovnezovi dorazil další kámoš Junior Hulibrc.
Můžu vysvětlit, proč mu říkáme Junior Hulibrc? Prosím!
Bude to rychlý.
Stál jsem před domem a přiběhl nějakej kluk:
„Někdo Juniorovi kouří péro.“
Tak říkám: „No tak, co mi to tady povídáš?.
Co se děje?“
Opakuje: „Někdo…
kouří…
Juniorovi péro.“
Ptám se: „Kde?“ Povídá: „Na WC na hřišti.“
Ptám se: „Jak dlouho? On na to: „Pět minut.“
Ptám se: „Viděls ho?“ Říká: „Viděl.“
Ptám se: „Bylo odemčeno?“ On: „Ne.“
„Jak jsi ho mohl vidět?“ Ptá se: „Cože?“
Říkám: „Když bylo zamčeno,
jak jsi ho mohl vidět?“
A on zas: „Někdo kouří
Juniorovi péro.“
Namítnu: „Když bylo zamčeno,
jak jsi ho mohl vidět?“
A on: „Někdo kouří
Juniorovi péro.“
Říkám: „Když mi to neřekneš, tak co dál?“
Povídá: „Dál navrhuju tohle.
Doběhnem k těm dveřím a řeknem:
„Hej, Juniore, někdo ti kouří péro!“
Jako kdyby to Junior nevěděl.
Jako kdyby si toho měl všimnout až pak.
Představte si, jak zvedne hlavu a říká „Cože? Nekecej!“
Připadalo mi to jako hroznej nápad a jako každý dítě jsem byl pro.
Utíkali jsme tam,
došli ke dveřím a řekli: „Jdeme na to.“
„Hej, Juniore…“ Na víc nebyl čas.
Ten, co kouřil Juniorovi péro, udělal tohle. „Neotravujte ho.“
No kruci!
Je vidět, že je tu můj celej tým!
Můj kámoš Thiago Hovnez mě chtěl naučit hrát taco.
Vysvětlil to velmi rychle.
Řekl: „Thiago, bacha. Rychle, protože jsem na řadě.
Vezmi míček, hoď ho do piklsy.
Když se tam trefíš, řekneš: ‚Předávka pálky, prosím!‘
Druhej zvedne pálku do vzduchu, ale nevezmeš si ji.
Kdybys kdyby sis ji vzal, automaticky prohráváš.
Takže ji ten druhej položí na zem.
Pravidlo dvě: vem míček a hoď ho.
Když se do něj druhej trefí a poletí zpátky,
jednou, dvakrát,
třikrát, na třetí odpal
tu pálku dá pryč. Nebrat, jestli je ve vzduchu.
Ať ten člověk položí pálku na zem. Třetí pravidlo:
Jestli hrajete a uslyšíte
‚Auto!‘
musíte hned z ulice.“
Tak se nevinně ptám: „Proč?“ A on: „Protože se blíží auto.“
Ptám se: „Je to v pravidlech?“
A on: „V pravidlech přežití.“
Říkám: „Další pravidlo.“
A on: „Vezmeš míček a hodíš ho.
Když se ten druhej trefí
a ty se vydáš za tím míčkem,
dávej bacha, protože budou křičet:
‚Přines limču!‘
Chtějí tě vykolejit, protože pak bys prohrál.
Takže si křiku soupeřů nevšímej, jasný?
To je ono. Najdi si parťáka a hraj, jsi na řadě.“
Povídám:, „Sakra!“
A pak se rozhlídnu. Nikdo tam nebyl sám.
Najednou se objeví Lucas.
Malej Lucas je kámoš, jakýho má každej.
Máte přece kámoše, co za nic nestojí?
Byl jedinej, kdo tam na mě zbyl.
Tak jsem hrál s ním.
Když řeknu: „Udělal jsem to, i kdy jsem nechtěl,“
najdou se v publiku ženy, co zakřičí: „Hej!
Thiago!
Když jsi s ním nechtěl hrát, broučku, proč jsi hrál?“
Vzbudil ve mně lítost.
Jedna kámoška mi řekla, že měla poprvé sex,
protože si o něj přítel hezky řek.
Povídám: „Vážně?“
Ale bez legrace, Malej Lucas je roztomilej.
Zamilujete si ho, ale dost manipuluje s lidma.
Jednou se objevil a povídá:
„Ahoj.
Jsem Lucas a v rámci lidstva mám rád tři věci:
je to mír a harmonie mezi lidma,
můj táta Ricardo, co mě kdysi opustil,
a každýho, kdo přišel do sálu a zaplatili plnou cenu.
Ahoj, Thiago Big Bigu!“
Povídám: „Jak je, Malej Lucasi?“
„Bezvadně.
Dnes je krásný den, že?
Ptáci zpívaj, myši běhaj a lidi hrajou taco.
Máma říkala, že kdo hraje taco, miluje ďábla.
Říkala, že kdo hraje na ulici na babu
nebo na schovku nebo Kam až, taky miluje ďábla.
A lidi, co koukaj na Rytíře zvěrokruhu,
Digimona, Pokémona a Jú gi ó, taky milujou ďábla.
Miluju Boha, ale přeju si, abych mohl trochu milovat i ďábla.
Mý preference totiž Ježíšovi nevyhovujou!
Ale rozhod jsem se, že jednu věc zkusím, i když je od ďábla,
protože má touha hrát taco je větší než já.
Ale fakt je…
že na taco…
potřebuju něco, co ještě nemám, a to je kámoš.
Ale to je v pohodě, ne? Nakonec jsem zvyklej být sám.
Jen já a Jehova,
ale tuhle jsem slíbil Bohu,
že když mi dohodí kámoše na taco, budu hodnej,
a poprosil jsem, aby se jmenoval Thiago.
Rozplakal mě tím.
„Chceš hrát se mnou?“
A on po vší tý manipulaci řekl „Sláva Bohu“.
Ale Malej Lucas je roztomilej.
Je moc hodnej.
Líbil se vám?
Je sladkej. Nedá se na něj zlobit.
Pak jsem řekl: „Malej Lucasi, dávej pozor. Jsme na řadě.
Vysvětlím ti to. Jak se míček kutálí,
řekneš: „Přines limču!“
Řekl s roztomilým úsměvem: „Tu já nemůžu, mám cukrovku.“
Povídám: „Bože můj.“
I když jsem to Malýmu Lucasovi nedokázal vysvětlit,
začali jsme hrát.
Takže Malý Lucas, piksla, Thiago Hovnez.
John, piksla, já.
John se narodil 195 centimetrů vysokej. Takhle velkej vylez z mámy.
Doktoři říkali: „Taháme!
Taháme!
Už je venku holeň!“
Když vyšla pupeční šňůra, tak už tahal nějakej kluk z ulice.
Říká: „Dělej!“
Neměl ani pálku, vzal si žehlící prkno.
Když se jednou dostal k pálce,
sebral mu ji Thor, považoval ji za kladivo. Děs.
My se ale nikoho nebáli, protože jako dítěti je vám to jedno.
Třikrát jsem trefil míč na zemi.
Povídám: „Běž, Hovnezi!“
Míč proletí kolem Hovneze i piksly Malýho Lucase.
Koukne na mě a říká: „To bylo moc, nechyt jsem to.“
„Běž za ním, chlape,“ povídám mu.
Když se rozeběh, došlo mi, že prohrajem.
Běžel tak pomalu, že vypadal jak stará Japonka.
Viděli jste někdy japonský stařenky?
Povídám: „Makej, Lucasi!“ A on: „Je to kurevsky těžký.
Do prdele…
Nikdo mi nic neřekne
a teď tu najednou běžím.“
„Já ho chytil,“ povídám. „Dřepni a házej.“
Místo, aby šel dolů a udělal to, kouká…
Ne.
Parchant jeden…
pokrčí se, vezme míček a takhle ho hodí.
Skákavej balón je pro pálkaře boží dar.
John měl pálku na zemi,
míček skákal tak moc, že nestih dokončit větu.
Jen říká: „Běž…
Jejda, ten míček skončí tady.
Jak můžeš hodit takhle skákavej míček?
Vzpomeň, co jsem tě učil…“
Míček je pryč. Malej Lucas zmateně říká:
„Přines limču!“
Já na to: „Ne, Lucasi, běž!“
A on na to: „To je kruci těžký.
Rychlá hra.
Už vím, proč za ní máma vidí ďábla.
Malej Lucas chodí sem a tam
a hra, která obvykle končí 2:4, 6:0,
je najednou 16:0.
Hraje se to 20 minut.
Za minutu a devět vteřin je to už 16:0.
Jsem naštvanej.
Povídám: „Lucasi, pojď sem, rychle.“
„Co je?“ ptá se.
„Pojď sem, ať se ti můžu podívat do očí,“ říkám.
„Já tam nejdu, ne, ty mě praštíš.“
Řekl jsem: „Pojď sem, nebo si pro tebe dojdu.“
Říká: „Schválně, jestli mě chytíš doma.“
Domů mu to trvalo čtyři minuty. Čekal jsem u brány.
Chtěl jsem mu říct něco od plic, ale vzdal jsem se.
Jen mu povídám: „Hele, Lucasi, poslouchej!“
Lucasi, chceš ztratit ten zápas?
Už jsi ztratil otce.“
Je třeba toho kluka motivovat.
Myslíte, že Afonso je tak úspěšný jen kvůli vtipům?
Tak jsem ho motivoval. Jste v šoku?
Malej Lucas dostal první míč a hodil ho.
Jeden prošel. Junior Hulibrc stojí.
Beru druhý míček a házím.
Dva prošli. Ten, co kouřil Juniora, se postavil.
Malý Lucas chytil třetí míček a hodil ho.
Tři prošly. Je tak šťastný, že povídá:
„Tři prošly, předej pálku.“ A přidá nadávku,
co jsem v životě neslyšel.
Chytí míček a hází.
„Tři prošly, předej pálku, ty kakote.“
Měl jsem radost, ale ptám se: „Kakote?
Co je to ‚kakot‘?“ „Totéž jako kartén.“
Myslím, že takhle nadávají věřící.
No nic.
Malej Lucas šel na pálku.
Protože ji zved, měl první odpal.
A jakmile k tomu dojde, přijdeme o pálku během okamžiku.
Moment. Řekl: „Jen do toho, házej.
Jenom do toho.
Protože jestli je to ďáblova hry, poletí to do pekla.“
Přiletí míček a on říká: „Běž!“
Vůbec jsem netušil, že se dá praštit do vlastní piksly.
Tak říkám: „Ne!“
A on: „Máma říká, že musím domů.“
A já: „Ne, zůstaneš se mnou až do konce. Sakra!“
Vzal jsem míček a zaklel: „Do prdele.“
Vymáchal jsem ho v kanálu.
Jestli jste z drsný čtvrti, tak to znáte. Vymáchat v kanálu,
pak s ním hodíte a umažete ostatním obličeje.
Kdysi to jedno dítě napůl oslepilo.
Na odpalování mu zůstalo jen jedno oko.
Den nato dostal kluk přezdívku Webcam.
Přísahám.
Bylo mi to fuk. Řvu: „Hraj, Johne!“
Hodil jsem ze všech sil, ale John byl třída.
Udělal úkrok vpravo a napálil míček.
Jen jsem řek: „Do hajzlu!“
Chytil jsem ho, jsem rychlej.
Z 16:0 to bylo 18:0.
Naštvalo mě to.
Myslel jsem, že horší to už nebude,
když Lucas, z mýho týmu, zařve:
„Přines limču!“
„Cos to říkal, kámo?“
„Ne, nenos ji.
Mám cukrovku, ani nevím, proč takový věci říkám.
Byl to omyl.“
„Víš, proč jsi ztratil otce, Lucasi?
Hej, Hovnezi, na férovku.
Nesnáším, když se ve filmech výtvor obrátí proti stvořiteli,
ale osmnácti nula?
Nedovolím, abys mě ponížil před celou naší čtvrtí.
Tak se připrav.
Zažiješ veškerej hněv mýho supermíčku.“
„Ano…
ty pitomej šašku.
Můj supermíček zvládá 30 000.
Kakarot.
Až přejdu do své druhé formy,
neuvidíš ani barvu toho míčku. Sleduj.“
„Tos nečekal, co, Kakarote?“
Ano, tvé ki je totální aušus.
Připrav se.
Běž, Hovnezi!“
„Auto!“
„Běž, Hovnezi!“
Házím míč ještě zuřivěji.
V tu chvíli vnímám všechny detaily a zvedám pálku.
Jakmile míček dopadá na pálku,
všechny mé naděje končí v pekle.
„Ne!
Hovnezi!“
Hovnez křičí:
„Dělej, sakra!“
A Malej Lucas:
„Přines limču!“
Až na to, že míček dopadne na kandelábr.
A vrací se.
Jak se vrací, nevěřím vlastním očím.
Dvakrát se přede mnou odrazí.
Junior Hulibrc řve: „Nakopni ho, pitomče!“
Kopnu ho Hovnezovi do tváře.
„Vyhráli jste!“
Hulibrc křičí: „Předej pálku!“
Malej Lucas slaví jako Kaká.
Všichni nadšení, děti si to užívají.
Beru pálku ze vzduchu a prohráli jsme.
Přesně tak. Víte, co to znamená?
Vysvětlím.
Pokud si srovnáte v hlavě pravidla,
pochopíte, co se v tý situaci stalo.
Já jsem pravidla nechápal, tak jsem to podělal.
To se stává, když se neumíte plně odevzdat.
Jak neukážete, co ve vás je, zadupou vás do země
a vás čeká pád.
Jakmile nastavíte pravidla, dáte najevo své principy.
Nebojte se být několika verzemi sebe sama.
V naší čtvrti nás nepovzbuzujou, ať jsme, kým chceme.
My musíme být, kým chceme, tak to je.
První verze toho, co jsem chtěl být, je fotbalista. Nevyšlo to.
O té druhé bych teď chtěl promluvit.
Když mi bylo 14, chtěl jsem být skvělý tanečník Axé.
Běžte do prdele! Každej máme svý cíle!
Já se vám tu otevírám, tak mě sakra nesuďte!
Měl jsem šanci být skvělý tanečník Axé. Chci vám o tom vyprávět.
Víte, proč jsem začal s Axé? Táta miloval Michaela Jacksona.
A já chtěl být tanečník jako on, chápete?
Jen mi to nešlo, tak jsem zkusil Axé.
Táta Michaela miloval.
Chtěl jsem, aby mě miloval stejně jako Michaela.
Dost o Michaelu Jacksonovi lhal.
Jednou se ho ptám: „Kde se Michael narodil?“
„Diadema,“ odpověděl.
Říkám: „Kruci, to sledujou kanál Jukanalha?“
Jindy se ptám: „Tati, proč máš tak rád Michaela Jacksona?“
„Umí si ze všech nejlíp jít za svým.“
Opáčím: „Uveď příklad.“ „Hochu, byl černej a zbělel.
Nikdo nevěděl, jestli to jde. Zvlád to jen proto, že si jde za svým.“
„Tati, máš radši jeho zpěv, nebo tanec?“
Řekl: „Je skvělej zpěvák, ale úžasnej tanečník.“
Proto jsem ve 14 letech začal tančit jako Michael Jackson.
Byl jsem prostě úžasnej.
Akorát když tancujete jako on, přestanou s váma lidi mluvit.
Nesnášejí vás. Řekli: „Thiago.“ A já: „Jo.“
To bylo divný.
Všichni chodili po ulici sem a tam. A já říkám: „Neznám to tu.“
Chtěl jsem být jako Michael.
Jednou máma povídá: „Šváb. „Zabil jsem ho.“
Chtěl jsem být Jackson.
Jednoho dne nezastavil autobus.
Říkám: „No tak.
Jen chci domů.“
Ale táta mi to nedovolil!
Povídá: „Nikdy nebudeš jako Michael Jackson. Víš proč?
Protože on se zná osobně s Bohem.“
„Jo, sakra, ale on zná každýho.
Odkud to máš?“
„Sleduj jeho pořady.
Protočí se, luskne prsty a dopadne na něj boží světlo.“
Tehdy jsem si poprvé pomyslel: „Už mě sereš.“
Teď mám vlastní pořad a sledujte.
Vidíte to?
Myslím, že je to bomba, když tu mám světlo. A tyhle kulisy.
Ale pořád jsem Michaelův fanda.
Pokud jste taky fanda Michaela Jacksona, řekněte „Já!“
Já!
Jestli si myslíte, že ve světě popu už nikdy nikdo
- nebude jako Michael, řekněte „Já!“ - Já!
Takže všichni souhlasí,
že Michael byl náš nejoblíbenější pedofil?
Lidi, co se děje? Doteď jste byli tak výřeční.
Michael Jackson je pedofil.
Myslíte, že to říkám rád?
Jsem fanda toho chlapa, miluju ho dodnes. Nemám z toho radost, ne.
Jak o něm přede mnou někdo mluvil špatně, byl jsem naštvanej.
Víte, kdo to udělal? Moderátor Bonner.
Jsem doma, v naší čtvrti, relaxuju.
Bonner: „Michael Jackson je obviněn z pedofilie.“
Zařvu: „Ne!
Ne, Bonnere, ne!
Jak jsi mohl těm lhářům uvěřit?“
Urazilo mě to. Když den nato zahájil pořad slovy
„dobrý večer,“ řekl jsem „polib si prdel!“
Kretén.
Do naší ulice, dostal by pár facek.
Proč si myslím, že je Michael pedofil?
Protože stejně jako Dave Chappelle jsem sledoval speciál HBO,
kde se mluvilo o lidech, kteří Michaela obvinili z pedofilie.
Když už jsem na Netflixu,
chci něco říct.
Zdravím, Dave Chappelle…
V Brazílii k vám spousta komediálních umělců vzhlíží.
Je vám to jasný?
Pro mě jste člověk nejvíc podobnej Richardu Pryorovi.
A mám sen.
A v tom snu s váma kouřím jointa.
Takže i když vím, že tahle blbost má titulky,
vznesu prosbu v angličtině.
Heleďte.
Pane Dave Chappelle.
Mám sen.
A v tom snu…
na vás mám otázku
Pane Dave,
chcete se mnou…
vykouřit džointa?
Jsem váš fanda, vážně.
Proč si myslím, že je Michael Jackson pedofil?
Tak jako Chappelle, jsem sledoval speciál HBO.
Mimochodem, podívejte se všichni na Chappelleův Sticks & Stones.
Říká pár vtipů, ze kterých plyne, že Michael není pedofil,
a já tady tvrdím, že je. Proč?
Protože podle mě je.
Koukal jsem na ten dokument.
A ti, co ho obvinili, říkali hodně šílený věci.
Abyste si to vymysleli, museli byste mít dost odvahy.
Takže když tam byla kamera a oni museli mluvit pravdu,
jsem si jistý, že Michael Jackson je pedofil.
Byla to pro mě rána a nikdy na ni nezapomenu.
Představte si, kdyby mi mi strčil prst do zadku?
Určitě bych dokázal vyprávět tu historku i s podrobnostma.
Kromě toho, že je pedofil,
si myslím, že neumřel.
Kdo myslí, že je Jackson naživu, řekne „Já!“
Já!
A to mě děsí.
Protože existuje dokument, a jestli žije,
je dost dobře možný, že ho viděl.
Nevím, jak vy, ale mě na všecho napadaj vtipy.
Umím si představit Michaela Jacksona před televizí, nahýho.
S tvrdým pérem,
jak kouká na kámoše a říká: „Tito…
ty děcka jsou pitomý.
Slíbily, že budou mlčet.
Sotva umřu, už jsou v televizi a kecaj o tom. Hele, Tito!“
Proč se o tom bavíme?
Protože v době, kdy ty obvinění začaly, mě něco zaujalo.
Lidi šíleli, říkali: „Ale do prdele!“
Jak můžeš ty, dospělej chlap, obvinit starýho pána,
milionáře, jako on, z pedofilie? Chceš jeho peníze?
Proč jsi to neřek, když byl ještě dítě?
Proč jsi musel vyrůst, abys řek, že tě někdo zneužil?
Proč?“
Protože byl dítě.
Chápete, proč musíte mluvit s dětmi o sexu?
Ale pak zapneme televizi
a nějakej blbec tam říká: „Nebavte se s dětma o sexu, jasný?“
To je ujetý!
A, upřímně,
o politice mě mluvit neuslyšíte, protože o ní nic nevím.
Víte, o čem něco vím? O pitomcích.
A když nechápete, proč musíte mluvit o sexu s dětmi,
tak jste pro mě pitomci.
Mluvte o sexu s dětmi, aby pochopily,
že je v pořádku se zamilovat nebo cítit přitažlivost k jakémukoli pohlaví.
Protože lidi to přitahuje k lidem, a to je vše.
Další věc:
„Když se vás dospělý dotkne, není to náklonnost, je to násilí.
Řekněte to prosím jinému dospělému.“
Když vidím, že to lidi nechápou,
přemýšlím, co si asi tak myslí, že by měli říct.
Mám jít za neteří Ingrid, který je 12,
a mluvit s ní o sexu? A říct: „Víš, zlato…
jednoho dne tě někdo ojede na všech čtyřech.
Nechtěl jsem o tom mluvit, ale…
Nikdy jsem to nedělal, ale viděl jsem dost lidí na všech čtyřech.
Zlato, měla bys jít hrudníčkem na zem…“
Takhle jsi to myslel? Ne, okamžik.
Měl jsem jít za svým 18letým synovcem a říct:
„Jak leží na břiše, roztáhni jí stehna, plivni si na něj a jeď.
Takhle!
Ano.
Hezky sem a tam.“
Nikdy by to ostatním neřekli.
Nikdo by nevěřil, že je pedofil.
Máte k němu takový vztah, že nevidíte jeho chyby.
Tak jako je nevidíte u knězů, pastorů, strýčků, rodičů atd…
Přestavte si,
že by mi Michael Jackson strčil prst do zadku
a já s tím šel za tátou.
Myslíte si, že by mu to vadilo?
Přehraju vám tu scénu.
Situace: vracím se z domu Michaela Jacksona.
„Čau, tati, vracím se z Diademy.
Tati, byl jsem v Diademě. Mluvil s Michaelem Jacksonem
a představ si, že na mě vytáhl Billy Jean.
Povídám, jestli je to Black or White.
A on mi strčil prst do zadku a já řekl Dangerous.
Tati, myslím, že mě zneužil.“
Táta by určitě řekl: „Co bych já za to dal!“
Ale kvůli hudebnímu vlivu Michaela Jacksona
jsem začal tancovat.
V té době jsem založil Axé skupinu Swing Moleque.
Já, Joabe, Felipinho, Manu,
Carina, Jéssica, Ariana, Michele a Nego Tchan.
Nego Tchan byl vždycky gay.
Vždycky byl gay. Gay.
Homouš, buzna, gay!
Znáte pravýho gaye? Fešáka gaye?
Co chodí hrdě po ulici a kam přijde, tam to rozsvítí?
Všichni gaye milujou, ne?
Relaxujete, objeví se gay a řeknete: „Gay!“
On je ten skutečný gay. Je gay.
„Je to kluk nebo holka?“ „Je to gay!“
Zatímco on je gay,
vy jste heteráči.
Machové, chlapáci, fuj!
Že jo?
On byl gay. Znáte toho gaye,
co pozná ptáka podle aroma?
Byl jako Waze na ptáky.
Jde si, pak se zastaví.
Ptáte se: „Co se stalo?“ „O 30 metrů dál je pták.“
Když mi bylo 14, udělal jsem s tímhle přítelem gayem velkou chybu.
Nestydím se to říct, kdyby jo, tak tu chybu dělám dál.
Když tohle říkám, tak ženský, co je zajímám, říkaj: „Hej…
Thiago…
co to bylo za chybu s tím tvým přítelem gayem?
Měl jsi předsudky?“
Ne…
udělal jsem chybu ve 14, je mi 30.
Před 16 lety jsme v Taboão da Serra,
nevěděli, co je předsudek.
Měli jsme hlad.
Měli jsme jiný priority.
„Tak co byla ta chyba, brouku?“
Byl jsem blbec. Řídil se negativníma názorama.
Přišel za mnou kámoš a říkal: „Víš, že že Nego Tchan je gay?“
A já povídám: „Ale do prdele!
On je to podělanej gay!
Musím to říct babce.“
Odcházel jsem a v hlavě měl otázku: „Co je to gay?“
Nevím. Zeptám se babči. „Babi,“ povídám, „co je gay?“
A ona, zbožná žena, pravila: „Satanáš!
Thiago, dobře poslouchej.
Dva muž dohromady stvoří vlkodlaka.“
Říkám: „Kristepane.
Musím varovat Nega Tchana ještě před úplňkem.“
Šel jsem k němu domů, kouk na něj a řek:
„Nego Tchane, mám otázku. Jseš gay?“
Podíval se na mě a řekl: „Ani náhodou!“
„Ten parchant mi to neřekne.“
Řeknu to Felipinhovi. „Felipinho,
věděls, že Nego Tchan tady po okolí kouří lidem ptáky?
Je homouš, buzna, gay!
Je mi jedno, jestli šuká chlapy, nebo ženský,
kámoši nemaj mít tajemství.
Proč tají díru v zadku?
Proč neřekne lidem, že ho baví nechat se ojet?
Nechá se ojíždět hromadně?“
Nevěděl, co říct, tak na mě kouká a povídá: „Moment.
Chceš říct, že Nego Tchan je gay?“
Povídám: „Felipe…
nechává se ojíždět zezadu.
Nemá díru do zadku, ale vjezd do pískovny.“
„Ne, počkej. Chceš říct, že náš Nego Tchan je gay?“
Povídám mu: „Felipe…
Hoď péro na zem. Vykopne ho do vzduchu
a chytí prdelí!
Je to krucinál gay!“
„Ne, počkej.
Tohle je moc informací.
Chceš říct, že…
že Nego Tchan je gay?
Sakra… To jsem nevěděl.
Budu dávat bacha.
Když zjistím, že je gay, domluvme si kód.
Kouknu na tebe a řeknu tohle: ‚Big Bigu…‘
Pak budeš vědět, že je gay.
Ale dokud nemám jistotu, řeknu ti tohle:
Big Bigu.
Napadlo tě někdy, že by ses staral o svý?
To bolelo.
Ale má pravdu, tohle je pokas.
Viděl jsem to ve filmu,
potřebujete kuráž, abyste čelili nepřátelům,
a dvakrát tolik, abyste čelili přátelům.
Kdo to řekl? Albus Brumbál.
Pozdrav z hustý čtvrti Bradavice.
Zkontrolujte si ten odkaz.
Když tohle řeknu,
přijde mi to super, protože kdo tleskal,
jako by řek: „Hej…
Thiago...
jsem ze Zmijozelu!“
Došli jsme ke čtvrtý části pořadu:
chyby umožňujou vývoj.
Přátelé, sdílení nápadů. Nepotřebujete mít ve svý čtvrti
víc lidí, co říkaj, že se pletete,
ale víc těch, co říkaj, jak to dělat správně. Potřebujem šanci.
Jestli ti probuzení trvalo tak dlouho,
chápeš, že ostatní se rozkládají dál.
Tak jim pomoz. Pomozte. Nestůjte jen tak.
Kdybych byl chytrej, když to Felipinho řekl,
pochopil bych to. Ale ne…
bylo mi 14 a byl jsem pitomec.
Když mi Felipihno řekl,
že odpověď zní: „Big Bigu,
napadlo tě někdy, že by ses staral o svý?“
řek jsem: „Jo.
Jasně, že jo.
Zvlášť teď s dvěma homokládáma v naší partě.“
A vrátil se k tanci.
Dorazí Nego Tchan a pronese:
„Pozor, kluci a holky.“ A já: „Felipe…
to je úžasná primadona!“
„Něco novýho, Nego Tchane?“ A on: „Mám tři.“
Ptám se: „Máš tři?
Primadona je bilingvní!“
To znamená, že líže zadek i péro.
Ptám se: „Co je novýho?“
„Za prvé jsem nechal udělat šátek
s dlouhým culíkem až k zadku.
Teď budeme v naší show všichni mnohem zženštilejší.“
„Felipe… Druhá zpráva."
„Dovolil jsem si pořídit bermudy s rozepínáním tady
a rozparkem, kterej odhaluje asi 60 % zadku.
Říkám tomu průchozí rozparek.“
„Cože?“
Zopakoval to. „Průchozí rozparek.“
„Průchozí?“ ujišťuju se. „Rozparek.“
„Jak že se to jmenuje?“
Řekl: „Přestaň si z toho utahovat.“
„Tak mluv hodně pomalu, průchozí…“
„Rozparek.“
„Dej mi vteřinku. Promluvím si s Felipem.“
„Průchozí…
Je to gay!
On je kurva gay.“
„Nego Tchane, co to třetí?“
„Jsem velmi zklamanej ze dvou lidí v partě
a musím jim výrazně zlepšit pohyb v bocích.“
Ptám se: „A kdo to sakra je?“
Odpoví: „Tak rozhodně Felipinho.“
A já, kretén, se ještě radoval. Říkám: „Hele, Felipe…
on ti bude rovnat boky!
Je kurva gay!“
Pak se ptám: „A druhej?“ „Ty.“
Zareaguju: „Koukni na něj, Felipe.
Jak chceš zlepšit pohyb v bocích?
„Zejtra, ty, Felipinho a já ve tvým pokoji, ve tvý posteli.
Tak říkám: „Felipe…
Koukni na mě.
Zvedni hlavu, brouku.
Chci, aby ses mi podíval do očí.
Slyšels, co jsem ti říkal?
Felipe…
ať ti to zejtra neuteče.
Bude to pro mě těžký.
Ale on si nedělá legraci.“
Následující ráno
jsem byl z jedný strany postele, Felipinho z druhý
a Nego Tchan uprostřed. Nego Tchan povídá:
„No tak, hoši, sedněte si na tý posteli.“
Roztáhnout, roztáhnout
Hezky napnout A opakovat, opakovat
Levá, pravá A kroužíme
To je ono, a zpátky
A pohyb, pohyb, pohyb
A jedem
Tancovali jsme dlouho.
Bylo to asi tak sedm minut.
Nám bylo trapně a on:
A kroužíme Levá, pravá
Tancovali jsme tak asi sedm minut.
Nikdo nemluvil.
Ložnice, ani jsme se na sebe nedívali.
Velmi zvláštní situace.
Nikdo nic neříká a já si myslím: „Felipe…
koukni, jak skončilo naše přátelství, hm?“
Za tři minuty Nego Tchan přestal říkat „doleva, doprava, kroužit“.
Přestal zpívat.
Teď jsme to
my tři dělali bez hudby.
Felipinho se tak styděl,
že to dělal se založenýma rukama.
Od pasu dolů: party. Od pasu nahoru: byznys.
Přísahám.
V jedný chvíli povídám:
„Kdyby sem teď vešel táta, nejsem si jistej, co bych mu řek.“
Tak jsme zkoušeli…
Až jsme se dostali do finále mistrovství v Axé.
Přivezli jsme si tam dva autobusy plný fandů.
Děti v autobusu bubnovaly.
Kokain vždycky dostane lidi do nálady. No a…
Tak jsem tancoval…
Někdo mě odstrčí. „Co je, sakra?
Hej, Felipinho,
jen v šátku a spodním prádle?
A kde máš kalhoty?“
A on: „Kruci, Bigu, to jsem ti právě chtěl říct.
Zapomněl jsem si je doma. Táta mi je zabavil.
Víš, že Nego Tchan šel koupit olej,
aby nás s ním pomazal?
Zarazím se: „Cože?“
Rozhlídnu se a Nego Tchan nese olej.
Ptám se: „To budeš něco smažit?“
Odpoví: „Tohle je olej se třpytkama?“
Namítnu: „Třpytky, Felipe,
nejsou pro lidi. To nosí víly.“
Pak jsme dali ruce na zeď
a Nego Tchan všem mazal záda olejem.
A pak došel k Felipemu, který měl jen šátek a prádlo.
Nego Tchan se dotkne Felipeho pasu
a začíná pomalu roztírat.
Mysleli jsme si, že Felipe je Felipe, ale ne.
Felipe je kořist.
A Nego Tchan…
Nego Tchan.
V džungli svádění je Nego Tchan něco jako kojotice.
Vlčice.
Krokodýlice.
Chikorita.
Už jste někdy s někým píchali a bylo to tak fajn, že jste takhle hekali?
Nego Tchan takhle funěl.
Pak se dostal k ramenům a trapézovýmu svalu,
roztíral olej až k Felipově pravý paži,
posouval se doprava a začal pomalu třít…
jako kdyby to bylo hodně dlouhý péro!
Felipeho ruka se vrací zpět a olejování se přesouvá na levý rameno.
Pak se prsty Felipinha a Nego Tchana propletou.
Jako by to byla tantrická masáž zakončená úžasným vyhoněním.
V tu chvíli nikdo nic neříkal, ale já si myslel: „Felipe…“
Nego Tchan povolil a Felipinho stál zase normálně.
A stalo se, co jsem čekal.
Nego Tchan, plný chtíče, se dotkl Felipeho pasu a stiskl.
Felipe mluvil s Joabem a nepostřehl…
postranní úmysly Nega Tchana.
Ale Nego Tchan...
Nego Tchan...
nadále tře Felipeho břicho,
přechází výš…
až se jeho palec dotkne bradavky.
Kruhové pohyby bradavku oživí. zvedne hlavu a povídá: „Felipe!
Někdo mě tu tře rukou!
A je to klučičí ruka, Felipe.“
Hlava dostane zprávu od bradavky, ale když se podívá dolů,
Nego Tchan...
Nego Tchan
je proradná buzna!
Pokládá ruku na Felipeho záda,
zatímco ten mluví s Joabem.
Neuvědomuje si, že Nego Tchan…
Nego Tchan…
se jemně dotýká
Felipeho hadi e!
A potom, poprvé…
se na mě Felipe podívá a řekne: „Big Bigu…“
A pak…
uběhlo deset let.
Můj život se změnil k lepšímu, začal jsem s výstupama.
Někdo měl tu odvahu říct, že jsem změnil scénu.
To je dost divný. Je to těžký břemeno.
Ve skutečnosti se mi jen povedlo
otevřít oči, být ve střehu před falešnýma kámošema
a bezdůvodně se nedržet dál od lidí.
Když se tak ohlížím, je Felipinho dodnes můj kámoš.
Nego Tchan na delší dobu zmizel.
Ale loni se vrátil.
Prý chtěl vidět můj pořad. „Prosím, přijeď!“ vzkázal jsem mu.
Objevil se, přišel do zákulisí, objali jsme se a políbili.
Pak se na něj vážně podívám a řeknu: „Nego Tchane,
ty mizero.
Omlouvám se, v dětství jsem chtěl být dobrý kámoš, ale byl
jsem kretén.
Tak jen abys věděl, že mě to mrzí a…
chtěl jsem pomoct, šlo to do prdele.
A on: „Kéž by.“
Povídám: „Cože to?“
A on: „Kéž by, brouku.
Thi, všechno je v pořádku.
Nejen proto, že mi došlo, jak jsou lidi hrozný,
proto se smát nepřestanu.
Život je těžkej, Thi.
Bez určitýho nastavení mysli ho neustojíme.
Přemýšlej o tom.
Jsem gay, jsem černoch a jsem z chudý čtvrti.“
„Děsivá kombinace, co?“
„Přesně,“ odpověděl.
„Prostě nositel spousty předsudků.
Buď se můžu životu vysmívat, nebo žít ve věčným smutku.“
Ptám se: „Kámo, v poho?“
„Je mi skvěle.
A mimochodem, Thi…
Chci ti něco říct.
Thiago, čekal jsem, až bude vhodná doba, a teď asi je.
Thi,
už dlouho jsem do někoho zamilovanej.
A…
teď ti to prozradím.
Dojdu pro něj a přivedu ti ho sem.
Felipe…
mohl bys dojít pro Carlose?
Pojď, Carlosi, představím ti milýho člověka.
Má velkou hlavu, ale je moc fajn.
Thi?
Tohle je Carlos.
Můj manžel.
A taky má nevěsta.
O tom rozhoduje fetiš.
Chtěl jsem tě s ním seznámit…
protože jsem nikdy nikoho v životě tak nemiloval.
Chtěl jsem, abys…
ho poznal.
Tohle je Carlos, Thi.“
Mluvil jsem s oběma půl hodiny.
Dozvěděl jsem se hodně o lásce i o barvě pleti. Dobře jsem poslouchal.
Je to homo pár a já jsem hetero,
proto jsem měl pár trapných otázek.
Když jsme byli uprostřed vážného hovoru, povídám.:
„Kdo je nahoře a kdo dole?“
Přišlo mi to vtipný.
Nego Tchan mě zná, ví, že je to vtip. Řekl: „Sklapni, pitomečku.
Co tě zajímá?“
Odpovím: „Chci vědět, jak si udržíte zdravej vztah.
Hrajete FIFA?“
Nego Tchan mě zná: „Pořád máš problém se ženskejma?“
„Můžu ti něco říct?
Když vidím šťastnej pár, snažím se pochopit, jak to.
Kdykoliv jsem si s někým začal, choval jsem se jako blb.“
Nego Tchan se na mě podívá a říká: „Sebereflexe, brouku.
Musíš být šťastnej ty sám,
pak pochopíš, že nikoho nepotřebuješ.
Byl jsem šťastnej i sám, i Carlos, a teď jsme spolu
a jsme nádhernej šťastnej pár gayů.
Měl bys to zkusit.“
Poprvé mě napadlo: „Že bych přece je ojel Felipinha?“
Dvě vteřiny nato si říkám: „Tak to asi ne.
Ale to s tou sebereflexí chápu. Mimochodem…
vám dvěma to moc sluší, víte to?“
V šatně nastala příjemná, milá atmosféra.
Pak se otočím. Felipinho otevře dveře. „Felipe!
Nego Tchan je tady!“
Otočíme se k němu a ty dva si dávaj francouzáka.
Felipinho říká, „No jo, je fakt gay, sleduj.“
A jsme v poslední etapě pořadu, přátelé.
Jak jste milí!
Abych to shrnul.
Pravidla, zásady, to, kdo jste,
chyby - vše umožňuje vývoj.
A nakonec: „Za koho bojujete?“
Držte se těchto pěti bodů a budete sami pokas.
Budu říkat body
a vy, v případě souhlasu, „ano“.
Anebo mlčte.
Je vaše máma otravná?
- Ano! - Moje taky.
A chodí do kostela, potvora.
Nikdy jsem to nechápal. Žena odejde z domu,
aby našla Ježíše, a vrátí se se Satanem.
Jsou vaši bratři a sestry pořád divný?
- Ano! - A vylezly ze stejný čičiny, co?
Ono se to vždycky rozdělí, dobrej, špatnej…
Objeví se strejdové a tety, jen když něco potřebujou?
Ano!
Hlásí se k vám zbytek rodiny, jen když někdo umře?
Ano!
Jestli je vaše rodina stejná jako ostatní,
proč si na ni stěžujete a já ne?
Je to proto, že nechápete svou roli v rodině.
Vám, kdo si stěžujete, chci něco říct:
Vaše rodiny byla otravná dřív, než jste se narodili.
Když ses narodil, jenom jste to zhoršili.
Jste to, čemu se říká přítěž.
Jste i mimo text raperů z Racionals,
co praví, že kytka vykvete i na skládce.
Jste na tý skládce jen další odpad.
Dokud nepřijdete na to, že život vaší rodiny musí být jiný.
Musíte být tím pokas nápadem, aby si neprošli tím samým.
Když to nepochopíte, budete si dál stěžovat jako oni.
Život je voda. Chcete se topit, nebo plavat?
Měl bych být life coach.
Když mi bylo 14, šel jsem pokecat s dětma na ulici
a viděl kamaráda Fábia, kterej dostal ránu pěstí a sedm střel do prsou.
Přede všema tam umřel.
Zavraždili ho. Bylo mi čtrnáct.
Dokud tohle nepochopíte, nevíte, co jsou to jizvy.
Nebudete rozumět lidem z chudý čtvrti.
Ale nechci, aby tady
po mým povídání zůstala tahle blbá nálada.
Ne. Musím vás rozesmát i touhle hnusnou zprávou.
Takže budu žertovat o Fábiově smrti.
Teď asi ženský říkají: „Hele…
Thiago,
myslíš, že se lidi budou smát Fabiově smrti?“
Ano.
Nerozhoduje totiž téma, ale komik.
Když mi bylo 14, šel jsem pokecat s dětma na ulici
a viděl, jak Fábio dostal pěstí a pak sedm střel do prsou.
A já se ptám: „Byla ta rána pěstí nutná?“
Nebyla.
Takže co jsem udělal?
V 18 jsem se rozhodl, že až mi bude 30, dám mámě dům.
A stalo se. Ve 30 letech jsem měl svůj dům. Jo.
Ve 30 jsem byl finančně nezávislej a jsem doteď.
Ve 30 mám úžasný auto. Mám Chevyho, i když je s ním práce.
A ve 30 jsem slíbil rodině,
že si jednou za rok někam vyjedeme
a nebude to Mongaguá.
Ne, že by mi Mongaguá nějak vadila, ale už jsem si ji užil.
Když na pláži šlápnu do písku, plíseň už mě zdraví.
A jsem velmi hrdý,
že první výlet s rodinou byl
do Disney, chápete to?
Je to tak, brácho.
To je ten pokrok, lidi.
Práce pro všechny.
Můj talent, mý fóry,
mý hlášky, moje představení
a vaše peníze!
To vy jste to financovali.
A něco vám řeknu.
Až tohle dotočíme pro Netflix, uvidí to celej svět.
Brazilci uvidí naše vítězství a řeknou:
„Ty vole, ten kluk jel do Disney! To je správný!“
Na druhou stranu to budou sledovat i Amíci.
A budou říkat: „Zlato, hele.
Oni slaví, že byli v Disney!“
A protože se nestydím,
tak prosím záběr kamerou Netflixu zblízka.
Krátkej, protože to přidává kila.
Hele, blbej Amíku,
nevysmívej se mý cestě do Disney,
protože nemáš tušení jak vypadá naše Playcenter!
Takže mě ber, krucinál, jako člověka.
Nevíš, jaký to je, stát 14 hodin ve frontě na horskou dráhu,
když pak ten chlap řekne: „Právě začíná údržba.“
To byste všechny pozabíjeli.
Od 18 do 30 let jsem hodně ušetřil.
Neměl jsem moc peněz, ale hodně šetřil.
Vždycky jsem vybíral to nejlevnější. Jak vám to vysvětlit?
Mám hlad. Vyberu si Fofuru, nebo Fandangos?
- Fofuru!! - Fofuru.
Abych ušetřil, jedl jsem umělou hmotu ochucenou cibulí a petrželkou.
- Toddynho, nebo Xokopinho? - Xokopinho!
Čokoládový mlíko s krysou na obalu.
Vypijete tři a břicho říká: „Už dost!“
Skvělé publikum.
Když trávíte moc času přemýšlením o penězích,
abyste změnili život rodiny, stane se z vás materialista.
Ale v Disney, už jsem se o peníze nestaral.
Byli jsme poprvé v cizině. Museli jsme si to užít, ne?
Jo!
Přemýšlel jsem o tom a říkal si: „Hlavně v klidu.“
Přemýšlel jsem dál a povídám: „Seru na peníze!“
Posadil jsem rodinu do letadla.
A to bylo sakra těžký.
Nevím, jestli už se vám podařilo uspět tak, abyste udělali něco pro druhý.
Ale je to super pocit.
Když jsem je tam pak viděl, říkám si: „Kašlu na prachy.
Všichni jsou šťastný, spokojený.
A z mýho potu, chápete? Z mý práce, z mý disciplíny.
Když jsem kouk na svou 4letou neteř Yasmin,
měla takovej ten úsměv.
Člověka, co jí churro za 9 dolarů.
Proč je ta blbost tak drahá?
Kouknu na mámu a kupuje si mikinu za 150 dolarů.
Mámě je zima, fakt zima.
Povídá: „Kruci, to je chladno.“
Říkám: „Musíš to vydržet domů.“
A ona: „Ne, koupím si mikinu, je mi zima.“
Najednou je jí zima.
Mojí mámě.
Sedm let už je v přechodu a nikdy jí zima nebyla.
Ale v Disney to neustála.
Už toho bylo moc.
Rozhlídnu se a celá rodina se tam baví.
Utrácí mý dolary.
Tehdy poprvé se mi zastesklo po Mongaguá.
Pak si říkám: „Ale co! Kašlu na peníze.“
Přijde za mnou neteř a říká: „Strejdo!
Kručí mi v břiše.“
„Máš hlad?“ zeptám se. A ona: „Jo.“
Má neteř je roztomilá, tuhle řekla legrační věc.
Povídá: „Strejdo!
Táta říká, že tě má rád jen do jistý míry.“
Tak říkám: „Vyřiď mu, že jsme si kvit.“
Pak dodám: „Iaro, naobědváme se.
Zamluvila sis oběd, kde se setkáme s Mickeym?“
A ona: „Jo. Mickey je tu za deset minut.“
Zareaguju: „Prima! Tak to jsme to stihli!“
Jíme a dorazí Mickey.
Neteř povídá: „Mickey je tu!“
„Páni!“ povídám na to.
„Hlavně klid, děvče!
Zvenčí je to Mickey. Ale kdo ví, kdo je uvnitř?
Michael Jackson?
Hlavně klid, no tak!“
Jsem z Brazílie a z hustý čtvrti, beru ji
ho ruku a říkám „Prosím tě.
Můžeš se vyfotit s neteří, ty kryso?
Jestli začne brečet, tak půjde do tuhýho!
Dělej!“
Seděl jsem na židli v gangsterský póze.
Jíme a objeví se ta ženská.
Povídám: „Čau, zlato.“ Podala mi účet. 440 dolarů.
To je 1700 realů.
Oběd.
Bez letenek.
Kromě Mickeyho tam teď byla i ledová královna. Tak jsem ztuhnul.
Ta ženská povídá: „Jak budete platit?“ Odpovídám: „Nevím.
Dá se platit zadkem? Mám tu i ségry.“
Ptám se: „Proč je 1700 realů?“
A ona: „Protože jste obědvali s Mickeym.“
„Ta zatracená myš!" já na to.
„Ať radši zaleze do díry za Ninja želvama?
Za 1700 realů může Goofy ojet mou matku.
Doufám, že za ty prachy je to kuře
strýček Skrblík!“
Ztropil jsem velkou scénu. Zbytek rodiny dělá tohle.
Takže zase ostuda. „Zase?“ napadne mě.
„Znovu myslím nejdřív na prachy a pak na rodinu.“
Jenže 1700 realů?
Za oběd?
Nebyl jsem jedinej.
Další brazilská rodina vedle řvala jako šílená.
Byli naštvanější než já.
V jedný chvíli pán říká: „Já ti dám take it easy.“
Koukám na těch 1700 a pak kouknu vedle,
kde neteř Yasmin objímá Mickeyho.
Podívala se na něj řekla:
„Mickey…
ty jsi takovej fešák.“
A Mickey odpoví…
Tak na to koukám a říkám si: „Kruci, a já se bojím o peníze.“
Nakonec mi to došlo.
Kouknu na těch 1700 a říkám si: „Můžu to rozdělit na 170 splátek.“
Zapomněl jsem na peníze a říkám: „Yasmin, zlatíčko,
mám tě moc rád, víš to?“
Podívá se na mě, usměje se a slyším…
„Nemluvím s tebou, ty mizerná kryso!
Myslíš, že se tě bojím? Zavolej Pluta!“
„Já tebe taky, strýčku.
Máš hlavu jako Mickey:“
Kouknu na ten úsměv, pak na těch 1700 a říkám:„Nestojí to za to.“
Za 1700 jsem moh nechat neteři udělat zuby, jako má Firmino.
Ten blázen má vážně bělostný zuby.
Asi kloktá savo.
Dojíme oběd a jdeme do Pandory, modrého města z Avataru.
Je to tam divný.
Všechno modrý, jako teď. Nikoho nepoznáte.
Šílený. A jsou tam divný zvuky, fakt jako Pandora.
Jsou tam skrytý repráky, co dělaj zvuky jako…
Jdu tam s rodinou a máma říká: „Tohle místo je prokletý.
Potřebuje modlitbu. Chce to tak 40 farářů,
aby tady tomu požehnali.
Tohle místo dva měsíce nevidělo bibli.“
Říkám: „To je jiná planeta.“
„Ale prd jiná planeta, Thiago. Tohle místo
proklel Satan.“
Bráním se: „Jsme ve světě Pandory.
Znáš ty modrý lidičky ze Šmoulů?“
Zastavíme v jedné místnosti.
„Vítejte, pozemšťané.
Vítejte v Pandoře.
Dnes se zúčastníte prvního simulovaného letu v životě.
Když ho zvládne, bude moci žít mezi avatary.
Běžte do další místnosti a nastupte si do zařízení.
A kruci!
Tak povídám. „Do hajzlu!“
Vlez jsem na to, jako by to byla drahá motorka.
Pak se podívám na synovce a říkám: „Honda Hornet, truhlíku!
Mami, kde mám sluneční brejle? Chci vypadat co nejlíp.“
Vidím, že si máma nasadila 3D brejle. Je krátkozraká.
Nasadila si 3D brejle
a povídá: „Já zase vidím, hochu.“ Já na to: „Bože.“
Nechápal jsem, co se děje.
Pro mě to byly stroje.
Když jsem si nasadil brejle, hned jsem vstoupil do Pandory.
„A kruci!“ povídám.
Objeví se ženská a říká:
„Co se stane na simulátoru, stane se i v realitě,
proto se pevně drž.“
Pak zmizí. Kouknu dolů, kde je motorka?
Je to osmimetrovej pták.
Celej modrej!
Jako dresy týmu São Caetano.
Pak udělal pár kroků.
Mávl dvakrát křídly, takhle.
A zapištěl.
Předkloním se a povídám: „Jen klid, São Caetano!“
Málem naboural do skály a frčel si to 150 za hodinu.
Říkám: „Neboj se. Zakreju ti registračku.“
Tak frč, São Caetano!
Policajti nás nechytí.“
Pták se přesunul na jednu stranu a my taky.
Přesunul se na druhou stranu a my taky.
V jednu chvíli zafoukal vítr a my ho cítili doopravdy.
Když jsme narazili do vody, fakt jsme se namočili.
V jednu chvíli jsme vletěli do lesa
a Disney k tomu
vypustili vůni lesa.
Nikdy jsem v lese nebyl.
Máma zavětřila rostlinky a říká:
„Kouříš marihuanu, mám pravdu?“
A já na to: „Zbláznila ses, mami?“
Najednou znovu zamává křídlama.
A přistane.
Dejchá.
Až na to, že naše nohy byly v břiše toho zvířete.
Když dejchalo, nohy dělaly…
Bylo cítit, jak nám to zvíře dejchá na nohy.
Jestli to bylo šílený pro mě,
co pak pro mámu, když chodí do kostela?
Od začátku se od mámy ozývalo:
„Pomoc mi, Hospodine!
V Kristově krvi je moc!
I když mi bylo kráčeti údolím stínu smrti
a navíc jezdím na ďáblově koni,
pořát mám Ježíšovy opratě!“
V panice se ptám mámy: „Co cítíš?“
„Lechtání.“
Napadá mě: „To je šílená rodina!“
Jízda končí.
Máma utíká ke mně, objímá mě a pláče.
Nic jsem nechápal, ale brečící máma je špatně.
Tak říkám: „Běžte ven, já se o mámu postarám.“
Opatrně jí vedu a ptám se:
„Hele, mami,
proč brečíš?“
Otočí se ke mně.
„Nikdy předtím jsem nelítala.“
„Cože?“ ptám se jí.
„Letěla jsem poprvé v životě,“ opakuje.
„Letěla jsem sice letadlem, ale ne na zvířeti…
Tohle bylo poprvé!“
„Mami, neletěla jsi, byl to letoejý simulátor.“
A ona: „Ale to je to samý!“
„Simulátor simuluje,“ vysvětluju jí.
„Mami, jsem zvyklej
na dva důvody tvýho pláče, vztek a smutek,
ale tohle není ani jedno.
Jsi šťastná?
A ona na to. „Jo.
Představ si, že ten pták dýchal.
Páni!
To byla bláznivá jízda!
Nemůžu se dočkat, až to zavolám Fátimě.“
Tak se ptám: „Ale…
proč teda brečíš?“ A ona: „Ani nevím.“
„Řekni,“ naléhám.
„Fakt nevím.“
Mimochodem, měli bysme si ulevit.
Když jsme byli malí, říkali, že nemáme brečet,
že o svých problémech nemáme mluvit. Máme.
Držet je v sobě je horší.
Tak říkám: „No tak, mami, proč brečíš?“
A ona: „Ale ne, já jen…
To nic, hochu. Jenom, že…
Kéž bych to mohla kdysi udělat i pro svou mámu.
Ale…
to je v pohodě.“
Tak říkám: „Netrap se,
tolik peněz bys nikdy neměla.
Zlikvidovala by sis kreditku jen obyčejným obědem.“
Pak dodám: „Jako fakt, mami?
Já viděl slzy radosti jen dvakrát v životě.
Poprvý, když jsem ti koupil dům.
A podruhý, když jsi letěla.
Ale na rovinu. Vážně.
Vážně a upřímně.
Když srovnám cenu obou věcí, příště volím lítání.
Máma odpoví: „Neletěla jsem. Byli jsme na simulátoru.
Tak říkám: „Jo, mamčo, učíš se rychle.
Jak ti je?“
A ona: „Koukni na to. Koukni na Disneyho.
Za to můžeš ty.“ Říkám: „Ne, to Mickey.
Ale já tu zatracenou krysu dostanu.
Jsem připravenej kopnout ji do hlavy a sledovat, jak poletí.
Malej Lucas z Brazílie řekne „Přineste limču!“
A ona: „Ne, pitomče. To, že jsou všichni tady.
Dřel jsi, je to výsledek tvého úsilí.
Tak jen, abys věděl, že…
Vím, že jsi smutný, protože jsi pryč a nevidíš nás často.
Ale podívej se, co pro ostatní děláš.
Máme tě rádi. A něco ti řeknu.
Mám štěstí, že jsem tvá matka.
A když vidím, jak se o nás staráš, budeš dobrý táta.
Jen si vzpomeň, co dělal tvůj táta, a dělej opak.
V tu chvíli jsem matku objal.
Když jsem se ohlídnul, koukala na mě celá rodina.
Bylo to poprvé v životě, co jsem cítila skutečnou radost.
Bylo to poprvé, co jsem se podíval na svou rodinu a řekl: „Vyhráli jsme.“
Jestli je tohle výsledek pokas nápadu
před 12 lety, měl smysl.
Asi to není nejlepší vystoupení na planetě,
protože nejsem ten nejlepší standup komik,
ale pro spoustu lidí bude výjimečný.
Tohle musíme pro lidi dělat.
Musíme pracovat pro všechny a být jejich hlasem.
Je to, jak říkám:
„Když neexistuje vzor,
staňte se jím vy.“
Když jsem objal mámu,
měl jsem radši odejít.
Ale jak jsem ji objal, došlo mi že její hlava skončila tady.
Natočím se
a moje pusa je najednou u mámina ucha.
Po tolika krásných slovech jsem jí musel něco říct.
V týhle chvíli
už mý velký fandové ví, co se bude dít…
A ti, kdo by tu být neměli, si říkají: „Proboha!“
"Rito!
Tyhle lidi z ghet mají svůj vlastní dialekt.“
A v tý chvíli to všichni pochopili a říkali:
„Hele,
Thiago.
Nepovídej, žes jí řek…“
„Amanakashamana“.
„Amanakashamana.“
Přátelé, má řeč je prostá,
nic víc nemám. Díky.
A vážně, bylo to pokas.
České titulky: Petr Miklica