Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jak se vede?
Fakt?
Děkuju.
Jak se máte? Tak jo.
Díky moc. Je skvělé být v Austinu v Texasu.
Jo.
Když jedu na turné, nechávám doma ženu a dvě děti.
A ona je na mě dost vázaná.
Když odcházím, brečí.
Jakože…
pořád.
Fakt.
Odcházím a ona fňuká: „Až budeš pryč, budu to tu mít těžké.“
A já si pak musím střihnout herecký výkon a říct:
„I pro mě to bude těžké.“
Není to těžké.
Je to legrace.
Před pěti minutami jsem to zase udělal v zákulisí.
Ona říká: „Jsem doma úplně sama.“
A já na to: „Já jsem zase úplně sám tady.“
Ne, nejsem.
Je skvělá. Miluju ji. Děti miluju víc, ale ji taky miluju.
Je to jiný druh lásky.
Děti šukat nechci. To pro začátek.
„To je dobře, Tome.“
Nedá se vysvětlit, jak moc člověk nakonec miluje své děti.
Opravdu. A teď to zažívám,
takže mě baví bezdětní lidé, kteří říkají, že to chápou.
To mám nejradši.
Když vám kamarád, co nemá děti, říká:
„No jo, kámo, vidím, že miluješ svoje děti.
Naprosto ten pocit chápu, protože…
miluju svého psa.“
A já si říkám: „Tak určitě.“
Nepochybuju o lásce k domácím mazlíčkům. Ta existuje.
- Ano! - Rozhodně.
Celý život mám různé domácí mazlíčky. Jsou super.
Měl jsem zvířata z útulku. Zkuste to taky.
Mám psa, kterého zbožňuju.
Ale povím vám rozdíl mezi láskou k mému psovi a k mým dětem.
Kdyby ten pes ublížil jednomu z mých dětí,
tak bych ho okamžitě a bez jakýchkoliv pochyb…
utopil.
I kdyby takhle kňučel:
Nic by nepomohlo.
A pak bych ho dal svému synovi.
Řekl bych: „Tohle ti ublížilo, tak jsem to zabil.“
A on na to: „Co mám kurva…
s tím mrtvým psem dělat?“
A já na to: „Nevím. Nauč se bránit, abych takovýhle sračky nemusel dělat.“
Já vím.
Tenhle vtip rozděluje. A rozděloval lidi…
po celé turné.
Rozděluje totiž publikum na dva tábory.
Na lidi, co říkají: „Aspoň nekňuč.
Je to pak moc skutečné.“
A ti druzí říkají: „Kňuč, to je moje oblíbená pasáž.“
Víte, o kom mluvím.
Jo.
Když máte děti, vyvádíte šílenosti.
Na něco z toho nejsem hrdý.
Loni jsem poprvé zažil to, že někdo šikanoval moje dítě.
A nereagoval jsem dobře.
Vzal jsem staršího syna do parku. Bylo mu tehdy 2,5 roku.
Strašně roztomilý klučík.
Vlezl do parku a pak šel na pískoviště.
Přišel k němu a položil na něj nohu. A jeden starší kluk,
což znamená, že mu byly čtyři…
řekl: „S tím si hrát nemůžeš, to je moje.“
A já na to: „Prokopnu ti hrudník skrz záda.“
A on na to: „Co?“
A já na to: „Zadupu tě do země!“
Začal brečet. Já se začal smát. Všichni se k nám seběhli.
To nesmíte.
Zlobivému dítěti nesmíte nic udělat.
Můžete kolem nich hodně nadávat.
Ale ne jim. To je důležitý rozdíl.
Kolem nich.
A pak si představovat, že to řeknou doma
a budou z toho mít malér. A to je uspokojivý pocit.
Musíte tomu dát rytmus, jinak si to nezapamatují,
protože jsou to blbé děti.
Takže musíte začít:
„Kurva piča do holiča, vyliž prdel, péro kuř.“
A dítě začne…
„Co je to?“
A já: „Honem to pověz mámě.“
Když jdou kolem vás, můžete jim dát jeden neúmyslný políček.
Zkoušel jsem to, ale musí to být, když jdou kolem.
Takhle a pak udělají…
„Kurva piča do holiča…“
Potkali jste někdy někoho tak nudného, až jste měli pocit, že vás otrávil?
Mluvíte s tím člověkem a říkáte si: „Asi umírám.
A je to tvoje vina.“
Ten můj se jmenuje Craig. Potkal jsem ho…
Schválně jsem si ho zapamatoval. „Na tebe nezapomenu, kámo.“
Bylo to v bance.
Je to pokladník?
Ne. Tak sekuriťák?
Ne.
Tak co dělá?
Nevím. To, co dělají ti, co postávají ve vestibulu…
dnešních bank.
Vstoupíte a ptáte se: „Vy tu pracujete?“ A on: „Asi jo.“ Tak ten.
Vestibulový kontakt.
Uviděl jsem ho. Navázali jsme oční kontakt.
Nevím jak vy, ale já když s někým navážu oční kontakt…
Přes den. Ne v noci.
Ale během dne…
tak toho člověka ze slušnosti neignoruju.
Navázali jsme oční kontakt a já: „Jak se máte?“ A on:
A já na to: „Dobře…“
Pak jsem došel ke druhým dveřím.
A když jsem se po nich natáhl, tak slyším: „Vy jdete do banky?“
A já: „Je to ještě banka?“
A on: „Jo.“ A já: „Tak rád bych.“
A on: „Tak do toho.“
A já na to…
„Dobře.
Díky.“
Tak se zase natáhnu…
a on říká: „Příští týden jedu do Virginie.“
„To říkáte mně?“
A on: „Když jste přišel, ptal jste se, jak se mám.
Musel jsem si to rozmyslet.
To mám v plánu.“
A já: „To je největší šílenost, co jsem kdy slyšel.
A ta otázka takhle nefunguje. Ale dobře.“
Zase se natáhnu a on řekne:
„Žije tam moje sestra.“ A já…
„Jak dlouho tam žije?“
A jsem v pasti.
A on řekne: „Patnáct let.“
A já: „A nikdy jste tam nebyl?“ A on: „Ne.“
Asi to vypadalo, že se chci zeptat: „Jezdíte do práce sám autem…
nebo se vždycky s někým svezete?“
Asi…
Jo.
Asi mi to viděl ve tváři.
Zničehonic totiž řekl: „Jezdím sám.“
A já na to: „Prima, chlape, prima.
Já taky. To je ale náhoda.
Ale už musím jít.“
A on: „Jo, koukneme se po DC a taky na nějaké památky.“
A já: „Rád bych si to poslechl, ale musím do banky.“
A on: „Budu tu, až půjdete ven.“ A já na to: „Ty zmrde.“
Ať jde do prdele.
A všichni jemu podobní taky.
Pokud máte tu drzost říkat lidem, jak se máte,
když řeknou: „Jak se máte?“
tak to je pěkně neslušné a sobecké.
Vážně.
Na „Jak se máte?“ jsou dvě přijatelné odpovědi.
„Dobře“ a „skvěle“.
Pokud je vám zle, řekněte: „Dobře“.
Nezatěžujte lidi svými problémy
během zdvořilostní konverzace.
Jo.
Je to tak.
Víte proč?
O vašich problémech totiž nikdo slyšet nechce.
Měkne mi kvůli nim péro.
A já se snažím být neustále ztopořený.
Takže…
Víte, kdo to má dobře vymyšlené?
Rodrigo Duterte, prezident Filipín.
Pokud to nevíte, tak prezident Filipín je parádní chlap.
A má spoustu vtipných nápadů.
Jedním z nich je, že zaměstnává vražedné gangy motorkářů…
kteří mají na potkání zabíjet lidi.
Bez zatýkání, bez soudu.
Na koho je posílá?
Na drogové dealery a lidi podezřelé z užívání drog.
„Podezřelé.“
Víte, kolik unavených lidí každý den zemře v Manile?
Není to šílené?
V pět ráno můžete vyjít z domu a říkat si: „Sakra.“
Pak slyšíte… A uděláte…
„Jsem vzhůru!“
Řeknou: „Seš zhulenej?“ „Zrovna jsem vstával.“
„Seš zhulenej.“ Prásk. Zabijou vás.
To je hrůza.
A zavrženíhodné.
Snad to tu taky začnem dělat.
Ale ne…
Ne kvůli drogám. Jasně že ne.
Mělo by to být určeno pro lidi, kteří telefonují s hlasitým odposlechem
a mají u toho telefon takhle před obličejem.
Že jo? Jo.
Co je to za lidi, že zcela ignorují svět kolem sebe?
Čekáte ve frontě na kafe
a musíte poslouchat fascinující hru na huhlanou.
Vždy je to: „Kde jsi byl včera večer?“
Na místě je podřízněte.
Kopněte si do těla. „Můžu poprosit o kafe?“
Moc násilné? Chápu.
Víte, komu bych chtěl přivřít koule do schránky na dopisy…
aspoň na 20 minut?
Dospělým mužům, kteří letí letadlem v šest ráno a v životě neviděli mraky.
Nevím...
jestli...
jste někdy měli to štěstí a letěli velmi brzkým ranním letem,
kde platí nepsané pravidlo: „Budeme tu hezky potmě,
abychom si cestou mohli odpočinout.“
Ale na sedadle 16C je vždycky nějaký TikTok…
Jo.
Týpek, co tam sedí a říká: „Takový mrak jsem ještě neviděl.
A tamhle je další.“
„Kurvadrát, to jsou ti čtyři?
Zatáhni, čuráčku, snažíme se vyspat.“
A pak lidem, kteří lepí samolepky se jmény rodinných příslušníků
na zadní sklo svého auta.
Ti by měli být veřejně popraveni…
ve svém autě, abychom si je mohli na okýnku odškrtávat.
Nepřijde vám to šílené?
Cožpak nemáte žádné ochranářské instinkty? Je to šílené.
Stojíte někde na červené
a auto před vámi říká: „Vtipné, že ses nezeptal…
ale uvnitř jsou mamka a taťka…
a Brian a Marissa.
A vedle Briana je fotbalový míč…
protože Brian má rád fotbal.“
Má Brian rád i znásilnění? Protože…
jste jeho jméno a oblíbenou věc vystavili jako návnadu zbytku společnosti.
Copak jste se úplně pomátli?
Proč vedle toho nepřidáte vaši adresu a jeho program dne?
„Brian je v šest vzhůru, doma je v jednu a koupe se v sedm.
Přijď, chceš-li se přidat.“
To není v pohodě.
Lidi…
Nenapadlo vás někdy,
kolikrát už jste se vyspali se svou drahou polovičkou?
Na to byste neměli znát odpověď. Tím bych měl začít.
Pokud ji znáte, tak je to děsivé.
A měli byste odejít.
Pokud si teď říkáte: „Konečně se někdo zeptal.
Celkem 926krát.“
Východ je tamhle. Podle mě…
Podle mě je rozumné obecně předpokládat,
že pokud jste s někým tři roky a máte spolu zdravý vztah,
tak jste se spolu několiksetkrát vyspali.
Že jo? Jo.
A teď chci, abyste se zamysleli nad tím, kolikrát se váš táta…
udělal do vaší mámy.
Mockrát.
„Tome, proč říkáš takové věci?“
Protože si myslím, že naše mámy
jsou banda kurev.
Vaše máma víc než ta moje.
Je těžké se té představy zbavit, když jsem ji tam dostal, co?
Říkáte si: „Z mámy to jen kape?“ Asi jo.
Je úplně vlhká. Hele…
vaše máma dělala pěkný prasárny.
Promluvme si o tom.
Je to tak.
A já ji chci bránit.
Nemůže za to.
Může za to váš táta.
Váš táta je ve vší úctě tak trochu zmrd. Trošičku.
Pokud říkáte: „Můj táta ne.
Ten je hodný.“
Jo, na vás.
Na vaši mámu není vždy takový.
Jestli jsou spolu 30 let,
nemyslíte, že jí řekl pěkný sračky…
aspoň jednou za čas? Samozřejmě.
Leží v posteli. Váš táta se převaluje, nemůže spát.
A vaše ubohá máma se ptá: „Vše v pořádku, drahý?“
„V pohodě.“
„Chutnala ti večeře?“ „Jo, sklapni, snažím se spát.“
„Můžu ti s tím nějak pomoci?“ „Můžeš mi olízat koule.“
A chcete vědět co? Vaše ubohá matka to udělá.
Protože je to sólový hráč. Tak si k nim vleze…
a řekne: „Miluju svůj život.“
No jo, vaše máma. A teď…
vaše babička. Zamyslete se nad tím, co dělala ona.
Na kolejích nebo kde všude to píchala.
V El Pasu. Nevím.
Říkáte si: „Proč říkáš takové věci, Tome?“
Protože mě to baví.
Protože mě baví vytáčet lidi.
Nevím, co to o mně psychologicky vypovídá,
ale jako bych měl uvnitř těla kapelu, která mi k tomu hraje: „Dobrá práce!“
Jo.
Představuju si, že někdo tady si říká: „Bavil jsem se…
než řekl, že moje máma je coura.“
Mám z toho radost. No jo.
Pak se mi to ti naštvaní pokusí říct.
Říkám pokusí,
protože mi pošlou zprávu, kterou si nikdy nepřečtu.
Dělával jsem to. Četl jsem je.
A trvalo mi, než jsem přišel na to, že nemám číst každou zprávu.
Myslím, že žádný umělec by neměl zpracovávat vše, co mu lidi pošlou.
A tohle jsem dlouho nevěděl.
Kéž bych to věděl, dostane se vám to totiž pod kůži.
Poprvé jsem měl malér kvůli něčemu, co jsem řekl, před pěti lety.
Měl jsem malér, protože jsem v televizi řekl „cikán“.
Neřekl jsem o nich nic hezkého, takže to…
zkusím přeformulovat.
V jednom pořadu jsem řekl: „Všichni nesnáší cikány.“
Všichni v tom pořadu byli na stejné vlně, ale…
oni to pak zjistili.
A oslovili mě.
Jakože prezidentka cikánů…
mi poslala zprávu.
Asi někomu ukradla telefon. Takže mi poslala zprávu…
Takhle poznáte cestovatele. Takže…
mi poslala zprávu.
Prý: „Řekl jste v televizi to slovo na C.“ A já: „Co?
Slovo na C?“
Jsem dospělý muž, bylo to po e-mailu. Chovala se jako to slovo na K.
Nechtěl jsem ji provokovat, aby z ní nebylo to slovo na P.
Kde mám svá slova na N?
Hele, tohle je moderní komedie. Jděte s dobou.
Pak pokračovala:
„Abyste věděl, tak jsme na svou etnicitu velice hrdí.“
A já: „To byste měli. Nic jiného nemáte.
Snad umíte tábořit.“
Hele, skládal jsem jí kompliment.
Říkal jsem: „Vaše etnická hrdost je fajn, zasloužili jste si ji.“
A to podle mě neplatí pro všechny.
Každá skupina říká: „Jsme nejlepší.“ Nejste.
Je nemožné, aby byli všichni nejlepší.
Fakt. Každá skupina…
Prostě ne. Abychom si to ukázali na příkladu,
kolik lidí tady má italské kořeny?
Dobře.
Co vy ostatní, nepřijde vám, že jsou otravní? Co?
„Hej, jsme nejlepší! Těstoviny!“
A vy na to: „Dobře.“
Těstoviny jsou z Číny, tak klídek.
Pak jsem si ty zprávy četl.
A četl a četl a četl.
A před nedávnem jsem během šesti týdnů
dostal 200 000 e-mailů a zpráv jenom z Louisiany.
Kvůli vtipům, co jsem řekl ve svém speciálu.
Pokud to nevíte, měl jsem v minulém speciálu jeden vtip.
A…
Jo, v pohodě.
Byl to hodně hloupý vtip.
V podstatě jsem řekl:
„Měli bychom v téhle zemi postavit zeď,
ale kolem tohohle debilního státu.“
To byl ten vtip.
Jsem pitomý a říkal jsem si: „Bude se jim to líbit.“
Nelíbilo.
Lidem, o kterých byl, se nelíbil.
Dostal jsem spoustu výhrůžek smrtí plných pravopisných chyb…
Říkal jsem si: „To je kreolština? Co se snaží říct?“
Všichni se mě na to ptali, byl jsem kvůli tomu ve zprávách,
takže vám to prostě řeknu.
Tohle je pravda.
Nikdy bych je tak strašně nepomlouval,
kdybych předtím navštívil Arkansas. A to už se stalo.
Cože?
To je ale…
příšerná díra.
Myslím si, že když lidé v Louisianě spláchnou,
tak to vyteče v Arkansasu.
Smrdí to tam jako zmařené sny a zadky a…
trochu grilování, ale…
Jedna věc mě fascinuje.
Většina z vás to nikdy nezažije,
ale jestli někdy urazíte dostatečně velkou skupinu lidí,
třeba celý stát…
hodně se toho o nich naučíte.
Nechcete.
Ale oni na tom trvají, takže…
Jo. Vím teď o Louisianě všechno. Je to děs.
Jsem neoficiální historik místa, kam chci jet ze všeho nejmíň.
Jejích státní motto mi lítá hlavou sem a tam,
jako by to byl Dow Jonesův index, od rána do večera.
To motto zní: „Louisiana. Tady lidé kouří v autě se svými dětmi.“
A motto Arkansasu zní: „Už jsi s tím dítětem hotov?“
„Co s ním chcete dělat?“ „Sníme ho. Jak jako co?
Na puťa puťa!“
Taky mi přišla spousta zpráv od komunity lidí s Downovým syndromem.
To byla sranda.
Pravda je taková, že lidé s Downovým syndromem
píšou mnohem srozumitelněji než lidé z Louisiany.
Díky tomu jsme mohli vést dialog.
A myslím, že od té doby jsem vyspěl. Opravdu. Myslím, že ano.
Třeba si myslím, že zrovna teď, v dnešní době,
je líné a zastaralé říkat: „Ty seš ale… to slovo na R.“
R-E-T-A-R… Však víte.
Proč?
Když to říkám, tak tím myslím: „Jsi idiot?
Jsi imbecil? Jsi hloupý?“
A na to se tenhle výraz nehodí.
Správný výraz je „Cajun“.
Takže to odteď začnu…
říkat.
Takže ještě jednou, jděte do prdele. O to mi jde.
Jo.
Něco vám povím. Chci, abyste věděli,
že nepatřím mezi komiky, co říkají:
„Nechápu, proč se ti lidi rozčilují.“
Nejhloupější pohled na věc, co můžete mít.
Já to chápu.
Myslím, že máte právo se urážet kvůli věcem, které vás uráží.
A myslím, že máte právo to vyjádřit.
Nemyslím si ale,
že máte právo čekat, že s tím někdo něco udělá.
Jo.
Je to stejné jako u jiných pocitů.
Kdybyste řekli: „Jsem nadržený, hladový, unavený.“
Tak bych řekl: „Ty se fakt nenudíš.
Asi by sis ho měl vyhonit, dát si sendvič a šlofíka.
Ale to je na tobě. Můžu ti ho trošku pohonit, ale…
zbytek je na tobě.“
A taky bych měl mít právo na to reagovat. Tak by to mělo fungovat.
Něco řeknu já, něco vy, něco já
a tak dále.
Něco vám řeknu. Kultura pobouření mě nechává klidným.
Opravdu. Nemá na mě vliv.
Každý den totiž řeším problémy emocionálně křehkých jedinců.
Mám totiž dvě děti.
A řeším jejich problémy. A mluvím s nimi o nich.
Mluvím s nimi jinak, než bych mluvil s vámi.
Když za mnou přijde starší syn a říká:
„Je tam kravál.
Tamhle.“
A já na to: „Opravdu?
Tak tam nechoď.“
A on: „Tak jo.“
A já: „Tak jo.“
A pak udělám: „Mlask,“ a dám mu pusu na hlavu.
Takhle začnu mluvit i s dospělými,
co mi tvrdí, že je urážejí vtipy z komediálních pořadů.
Jo.
Nejlepší je, že nemusíte souhlasit.
To je na téhle zemi skvělé.
Nemusíte souhlasit, ale víte, jak to vidím.
Takže když mi přijdete říct:
„Moc mi ublížilo to, co jste řekl během své ha-ha show,“
tak řeknu: „Vážně?
Neměli byste slyšet věci, co se vám nelíbí, tak zůstaňte doma.
Mlask.“ Dám vám pusu na hlavu.
Mimochodem, nepřemýšlíte někdy, jaký typ otrokáře byste byli?
No…
Ne teď!
Píše se rok 1831, jste bílí a žijete…
na stejném místě jako teď.
Říkáte si: „Tuhle hru hrát nechceme.“ Dobře.
No co, já si ji zahraju.
Vím, jaký bych byl. Miluju totiž nákupy aut.
„Vím, že už máme tři, ale koukej na něj!“
Pokud se vám tenhle vtip nelíbil, tak na něj zapomeňte. A teď…
Ženy.
Máte pocit, že jste skoro rovnoprávní občané?
Protože nejste.
Jsem na vaší straně.
Neříkal jsem, že byste neměly být, ale že nejste, protože mám oči.
Nejste. Necítíte tu nevyváženost, ve které žijeme?
Muži dostávají za stejnou práci víc peněz než vy.
Bod pro muže.
Ženy se na nás zlobí za to, co děláme v jejich snech.
Bod pro ženy.
Není to kravina?
Když si u snídaně říkáte: „Proč se na mě takhle kouká?“
A ona řekne: „V mém snu ses choval jako kokot.“
A vy na to: „Tak jo.
Jako fakt?
Chtěl bych se omluvit…
za to, co jsem dělal ve tvém snu.“
Ona na to: „Díky.“ A vy:
„Tak jo, mizím.“
Myslím, že naši mocenskou dynamiku nastavil nějaký muž.
To je zřejmé.
Chtěl, aby to bylo vyrovnané. Věřím tomu.
A když vyrážel z domu ji nastavit,
už odcházel z domu a jeho žena ho zastavila ve dveřích a říká:
„V mém snu jsi šukal kozy nějaký brunetě.“
A on řekl: „Víš ty co?
Ne.
Budeš zvedat telefony. Tak.“ A odešel.
Dobře.
Tyhle vtípky příliš důvěrně popisují realitu. No jo.
Fakt?
Není to vtipné? Nemyslíte, že jsou tu lidi,
co říkají: „Já telefony zvedám.“ Není to vtipné?
V pondělí začne den: „Dobrý den, děkuji… Do prdele s tím chlápkem.“
Občas na vlastní oči sledujete tuhle mocenskou nevyváženost
mezi pohlavími, ale působí to bizarně.
Když teď mluvím o „pohlaví“,
mám na mysli jen dvě z těch stovek, co teď existují.
Chci, aby bylo jasno, jak na tom jsem.
Nemám problém lidi oslovovat tak, jak si přejí.
Nijak mě to nezatěžuje.
Klidně se můžete identifikovat jako tkanička od bot.
Klidně vám budu říkat Zippedy Zim-zir.
Vnímám to jako mírně směsnou věc?
Jo. Ale to i badminton. A to je olympijský sport.
Takže…
Stalo se tohle. Před pár měsíci jsem natáčel film.
A jeden den jsme to zabalili docela brzo.
Bylo pozdě odpoledne.
Odešel jsem z placu a všiml si baru přes ulici.
Říkám si: „Zajdu si do baru, napiju se a půjdu na hotel.“ Prosté, že?
Vejdu dovnitř, na baru sedí žena
a dělá tam něco, co musím popsat jako úchylárny.
Pokud si říkáte: „Jak to myslíš, Tome?“
Podle mě existuje určité normální chování,
které někdo na baru může dělat.
Pokud vidíte, jak sedí, můžou dělat tohle,
případně: „Ahoj,“ nebo třeba…
Tahle dáma sedí na baru a dělá…
Říkám si: „Co tam dělá? Připravuje karamel?“
Taky jsem si toho všiml pozdě.
Až když jsem šel kolem. To se někdy stane.
Všimnete si, až když jdete kolem. Říkáte si: „Šílenost,“ a jdete dál.
A řeknete si: „To musím vidět znova.
Ale nevím, jak se mi to podaří.“
Teď jsem uprostřed baru a vidím ženu,
která je na veřejnosti, je půl páté odpoledne
a ona tam sedí…
a hladí si číču. Nebo nevím.
Hraje si s pičkou. Víte, co chci říct.
A pokud vás to zajímá, tak není sexy.
Pokud se ptáte: „Byla to roštěnka?“
Ne, nebyla.
A proto jsem ji okamžitě napráskal.
Víte, jak to chodí. Takže…
jsem šel za vyhazovačem a říkám: „Promiňte…
Tamhleta ne zrovna modelka…
se prstí na baru.“
A ten obří namakaný týpek se podíval a udělal…
Říkám: „Řekněte jí něco.“ A on…
Já na to: „Pardon?“
A on: „S tím nechci nic mít.“
To asi nikdo.
Na baru masturbuje žena.
A on dělá… Je otráven mým nehorázným požadavkem.
Říká: „No dobře. Kristepane.“
Tak se zvedne, dojde napůl cesty, otočí se a řekne:
„Nejde to.“
Říkám: „Musíte.“
Tak zavolá servírku.
A tahle roztomilá dvaadvacítka říká: „Co je, hoši?“
A on řekne: „Vyřiď to.“ A ona: „Tak jo.“
Tak jde tam a je strašně zdvořilá, což je na palici…
vzhledem k okolnostem.
Neslyším ji, ale z řeči jejího těla mám jasno.
Říká: „Zdravím.“
A pak: „Všichni vás vidí.“
A pak řekne: „Přestaňte.
Stačilo.“
A pak: „Slibujete?“
Pak řekne: „Děkuju.“
Pak se vrátí a říká: „Přestala.“
A já: „Už je hotová, nebo přestala?“
A ona: „Přestala.“
A já na to: „Tak jo. Počkat, ona tu může zůstat?“
A ona: „Jo.“
A já: „Proč?“
A ona: „Protože přestala.“
A já: „Pardon, ale mohl bych já zůstat…
kdybych seděl na baru a hrál si s famfrlínem?
Chápete…
Poklepala byste mi na rameno a řekla: ,Promiňte.
Mohl byste si dát své kluzké péro zpátky do kalhot?
Díky. Dáte si kuřecí stripy, Sprite nebo něco?‘
Spíš byste zavolali SWAT, ti by se tu spustili na provazech.
Někdo by mi rozbil hlavu o barovou desku.
A zatímco by odnášeli mou mrtvolu, oslavovali byste.“
A ona na to: „Máte recht.“
Možná přeháním. Nevím.
V barech si ho nehoním.
Před lety bych nepovažoval za nutné něco takového říkat,
ale ve světle všech těch skandálů… V barech si ho nehoním.
Další důvod, proč nečtu zprávy od lidí.
Pořád jsem dostával zprávy typu: „Jsem tvůj velký fanda.
Ale nikoho sexuálně neobtěžuj, abych tím fanouškem mohl zůstat.“
Zaprvé, v dobrém i ve zlém, šmejde.
Jo.
Nechci mezi fanoušky žádný posery.
Zadruhé…
Co mám jako odepsat? „Dík, že se staráš.
Chtěl jsem to udělat, ale pak jsem si přečetl tohle, Kyle.“
Jdi do prdele, Kyle.
Nemusíte se o mě bát. Na veřejnosti si ho nehoním.
To mě nebere.
Mě bere něco jiného.
A je to tohle.
- Říkáte si… - Jo!
- Přesně. - Jo!
Chcete-li slyšet, jak masturbuju…
stačí mi zavolat a říct mi,
že dnešní společnou večeři nestíháte.
Okamžitě si ho začnu honit.
Jsem asociál. Hovory tohoto typu zbožňuju.
Je to můj oblíbený typ hovoru.
Zvlášť pokud zrovna odcházím z domu, tak to budu mít vícenásobný orgasmus.
Když odcházím z domu a říkám si: „Nechci s nimi jít ven.“
A oni zavolají a řeknou: „Nedáme to.“
Tak říkám: „Mluvte dál.
Proč?“
„Měli jsme autonehodu.“ A já…
„Jste v pořádku? Jste. Ale na večeři nepřijdete. Tak jo.“
„Ukliď to, Tome.“ Jasnačka.
Jsem táta.
A…
Trochu jsem se změnil.
Ne moc. Trochu se změnit musíte.
Říká se, že děti vás změní.
Podle mě bychom to měli upravit a říkat,
že děti by vás měly změnit.
Mějte se na pozoru, pokud potkáte někoho, kdo říká:
„Mám čtyři děti a nezměnil jsem se.“ To si říkáte: „Jsi hodně labilní. Aha.“
Nemusí to být obří změny.
Ale přehodnotíte svůj život a provedete nějaké změny.
Já osobně jsem hrdý na to, co jsem změnil.
Když jsem měl děti, došlo mi, že nemám vůbec žádný čas ani energii.
Potřeboval jsem se něčeho zbavit. A čeho jsem se zbavil?
Hádek s lidmi.
S přáteli, s rodinou. Prostě se nezapojuju.
Jakmile to začne, otočím to proti nim.
Jakmile se s někým hádám a oni řeknou: „Nesouhlasím s tebou,“
řeknu: „Souhlasím s tebou.“
A oni nechápou.
Řeknu: „Jakmile jsi promluvil, tak jsem prozřel.
Tak málo s tebou chci mluvit.“
A jsem volný. Je to parádní pocit.
Ne každému se to líbí. Třeba mojí matce to vysloveně vadí.
Ta kvůli hádkám žije.
Někteří lidi to prostě takhle mají.
Žije, aby mohla bojovat.
Chce bodat a pak tím nožem kroutit. To prostě miluje.
Taky lidem ráda ničí sny, což je…
moje nejneoblíbenější lidská vlastnost.
Znáte ničitele snů?
To jsou lidi, co bez ohledu na to, co chcete dělat nebo zkusit, řeknou…
„Ty ne.“
A vy na to: „Ještě, že tě mám.“
Na to jen tak nezapomenete.
Určitě jste si teď na někoho takového vzpomněli.
Takovou moc mají. Vzpomínám si…
Před lety jsem jí říkal, že jedu do LA dělat stand-up.
Řekl jsem jí: „Jedu do LA dělat stand-up.“
Na to mi řekla: „Měl bys jít na poštu.“
Byl jsem naivní, tak říkám: „Na poště dělají stand-upy?“
A ona: „Ne, pracovat.“
A já: „Ne, stand-up bude moje práce.“
A ona: „Rozuměla jsem.“
A já: „Počkat, já ti tu říkám svůj sen
a ty mi říkáš, ať jdu dělat pošťáka?“
A ona: „Ano.“
Tak jo. Teď se mi daří dobře, hodně vydělávám. Ona to ví.
Však po mně taky pořád něco chce.
Ale i tak se můžu pobavit. Víte, co jsem své matce před pár týdny
poslal k jejím pětasedmdesátinám?
Knihu podělaných poštovních známek. A…
A připojil jsem vzkaz: „Tyhle jsem dostal v práci.“
Takhle.
Nelitujte ji. Dostává spoustu věcí.
Jo, je to strašná svině.
Opravdu.
To ničení snů se mi fakt nelíbí.
Já jsem přesný protipól, já sny podporuju.
Pokud za mnou přijdete se šíleným nápadem, tak budu mít radost.
Miluju lidi, co mají šílené sny.
A ví se to o mně, takže za mnou chodí lidi
a říkají: „Chci si otevřít stánek s hot dogy a botami.“ A já: „To půjde.“
Líbí se mi to a něco vám povím. Chci, abyste měli šílené sny.
Myslím to vážně. Fakt.
Dám vám tu nejlepší radu, a teď to myslím vážně,
co jsem kdy dostal ohledně snů.
Snad se vám všem bude hodit.
Já si myslím, a to je pravda,
že pokud přijmete fakt, že váš sen možná nevyjde přesně podle plánu,
bude vás snaha o jeho naplnění i tak naplňovat.
Tak si jděte za svým.
Jaký smysl jinak život má?
Jo.
Abych tuhle myšlenku podpořil, řeknu vám tohle.
Pamatuju si, že před dvěma roky jsem byl na obědě v kavárně v Los Angeles.
A zrovna když jsem si sedal,
tak slyším, jak kamarádka říká: „Co mě to jen napadlo?“
A já: „Co tě napadlo?“ A ona: „Ale, nic.“
A já: „Co?“ A ona: „Je to trapné.“
A já: „Řekni mi to.“ A ona: „Budeš se mi smát.“
A já: „To dělám furt, tak to řekni.“
A ona: „Chci si to nechat pro sebe.“
A já: „Chtěla jsi to udělat, tak to řekni.“
A ona: „Nechci.“ A já: „Když to neřekneš světu,
nestane se to. Řekni to. Co je to?“
A ona: „Tak dobře.
Chci vykouřit někoho z Wu-Tang Clanu.“
A mě hned napadlo…
„Co by řekla moje máma?“
A řeknu si: „Nebuď jako máma.
Tohle je její sen.“
Tak jsem se jí podíval do očí
a říkám: „Měla bys to zkusit.
Je jich tam spousta.“ To jsem řekl.
O tři měsíce později
už s nimi jezdila po turné.
A řekla jim to. A hádejte co.
Všichni její nabídku přijali.
Pokud je neznáte,
tak v kapele Wu-Tang Clan…
je celkem devět chlapů.
Devět.
Tolik chlapů!
Je jich tolik.
Můžeme se na chvilku zamyslet nad tím,
kolik to je devět ptáků?
Nechápu, jak můžete ještě sedět.
Říkáte si: „A co tam máš dál?“ Děláte si prdel?
To vám nestačí? Zavřete oči…
a představte si devět ptáků.
Říkáte si: „Bože, jsou všude.“ Jo, je jich totiž devět.
Neříkám, že je děvka.
Jenom objektivně říkám, že devět čehokoliv je hodně.
Kdybych řekl: „Měl jsem dneska skořicové rolky.“
A vy na to: „Kolik jsi jich měl?“
„Devět.“
„Mám tě vzít na pohotovost nebo…?
Do rána přijdeš o nohu. Měli bychom vyrazit.“
Devět ptáků?
Děláte si prdel?
Některým z vás trvalo 15 let, dostat se na devět ptáků.
Pro tuhle mladou dámu to byl obyčejný den.
Zkuste si představit,
kolik námahy byste museli vynaložit…
na vykouření devíti asi ne úplně malých ptáků.
Pokud to nevíte, tak kluci z Wu-Tangu nevypadají jako já.
To je jak strávit několik hodin v posilce.
Pokud vám angličáky přišly náročné…
„Jde mi to?
Už mě máte rádi?“
Po kolika si myslíte, že řekla: „Pojďme si dát krátkou pauzu.
Co to kurva dělám?
Proč jsou na mě tak oškliví?
Kolik už jich bylo? Čtyři? Kurva.
Už mám hotovo?“
A oni: „Ne, nemáš hotovo!
Ještě U-God, RZA, Rae, Ghost, Meth. Jasně, že nemáš hotovo!“
A ona na to: „Ale mě už bolí za krkem.“
A oni na to: „Tak si ho chraň. Zpíváme o tom v jedné naší písni.“
Ano.
To je špičkový vtípek o vykouření Wu-Tang Clanu.
Byla fakt zvíře.
Ptal jsem se jí: „Kdyby ses mohla vrátit v čase
do toho dne, co bys udělala jinak?“
A ona řekla: „Vynechala bych oběd.“
Holka z Filadelfie, co naděláte.
O čem jsme to mluvili?
Jo, o mojí mámě. Takže…
Takhle jsem se s ní přestal hádat.
Doufám, že pokud to máte s rodiči podobně,
tak taky jednou podobně prozřete.
Popíšu vám situaci. Loni koncem roku mi zavolala.
V LA byly požáry.
A ona říká: „Tommy…“
Není místní, pokud vám to nedošlo.
Jestli dumáte: „Proč mluví tak divně?“
Je z Jižní Ameriky.
Konkrétně z Peru.
Takže mi zavolala a říká: „Tommy…“
A já: „Ano?“ A ona: „Ty požáry jsou špatné?“
A já na to: „Jo.
Obvykle jsou dobré, ale tenhle je špatný.“
A ona: „Lidé umírají?“
A já: „Pokud jsou v požáru, tak jo.
Je to požár.“
Ona žije na Floridě, tak říká:
„Vy máte požáry, my máme hurikány.
Lidé umírají všude.“
A já: „Asi máš puštěné zprávy. Máš tam ještě něco?“
A ona: „Podle mě to má nějaký důvod.“
A já na to: „Ano. Říká se tomu počasí.“
A ona na to: „Ne.
Myslím, že se nám Bůh snaží…
něco říct.“
A já na to…
Říkám: „Co se nám snaží říct?“ A ona: „Říká nám, abychom se polepšili.“
Znáte ten pocit, když někdo něco řekne a vy s naprostou jistotou cítíte,
že se s nimi pohádáte?
Zatímco slova opouštějí jejich ústa,
říkáte si: „Ty dostaneš.“
Cítil jsem, jak ve mně vzrůstá hněv.
A slyšel jsem v hlavě svůj argument, slyšel jsem svůj hlas, jak říká:
„Chceš mi říct, že náš vševědoucí a všudypřítomný Bůh, který všechny miluje,
zapaluje lidi…
a topí je v hurikánech, abychom se víc objímali?
Větší kravinu sem v životě neslyšel.“
Ale…
těsně než jsem to řekl, mě to napadlo.
Myšlenka, co říkala: „Jaký to má smysl?
Proč se s tou démonkou hádat?“ Chápete?
„Nech sestru Lucifera, ať je po jejím.“
Její názor stejně nezměníš.
Takže jsem se poprvé v životě zhluboka nadechl
a řekl jsem: „Jo.
Chápu, proč to dělá.
Snad nás přestane zabíjet.“
A jí to došlo. Řekla: „Cože?“
A já: „Máš pravdu.“ A ona: „Proč to děláš?“
Tím chtěla říct: „Proč se se mnou nehádáš?“
Tak říkám: „Mami, nevím. Je to jedno. Máš pravdu. Já ne. No a co?“
A ona na to: „Tommy, víš ty co?“
A já: „Co?“
A ona: „Vždy jsem věděla, že jsi posera, Tommy.“
A já: „Cože?“
A ona řekla: „Chao, puto,“ a zavěsila.
To je moje matka.
Takhle jsem se jí pomstil. Je to sranda.
Nikdy jí nenadávám. I když říkám šílenosti, nenadávám jí.
I když jsem rozčílený, neřeknu: „Jdi do prdele.“ Nejde to.
Nesedne mi to. Mám radši psychologickou válku.
Jo. Líbí se mi vědomí, že můžu své matce položit otázku
a že pouhá zmínka o této otázce
bude její mysl terorizovat ještě roky.
Rozhodl jsem se tedy, že jí zkazím jeden den.
Vybral jsem si Vánoce. A udělal jsem tohle.
Na první svátek vánoční jsou mí rodiče a jejich pět psů u mě doma.
Moje matka má naprosto skvělou náladu.
Je to Latinoameričanka a je první svátek vánoční.
Takovou radost nedokážete pochopit.
Vaří a tančí. Takhle…
Je tu s námi Ježíšek…
Dělá svoje hispánský píčoviny.
Je to moje máma. Takže…
Vidím ji.
Jo.
A říkám: „Mami?“
A ona: „Ano?“
Cítil jsem, jak z ní sálá nadšení. A řekl jsem si: „Teď je ta vhodná chvíle.“
Říkám: „Mami, přemýšlela jsi o tom, že každého toho psa budeš muset pohřbít?“
A ona na to: „Proč to říkáš?“
A já na to: „Nevím.
A napadlo tě, co budeš dělat,
- jestli táta umře dřív než ty?“ - Panebože!
A ona na to: „Ne.
To mě nikdy nenapadlo.“
A já: „No, ptám se tě na to… Tak nad tím přemýšlej.“
Řekla: „Budu se modlit
a budu doufat, že zemřu ve stejný den.“
A já na to: „To by bylo praktické. Z hlediska…
plánování pohřbů a řešení závětí.
Pokud to zvládneš, tak budeme rádi.“
A ona na to: „Šťastné a veselé, Tome.“
A já na to: „Šťastné a veselé.“
Táta seděl ani ne metr od nás.
A neslyšel ani jediné slovo z téhle konverzace.
Je v taťkovském režimu, vypnul a čumí na světla na stropě.
Znáte to…
Když ho oslovíte, tak ho vytrhnete ze vzpomínky.
„Tati?“ „Jo!“
Ježíši.
Zeptal jsem se ho na totéž: „Hele…
Napadlo tě, co bys dělal, kdyby máma umřela dřív než ty?“
A on na to: „Mám rád blondýny a velký kozy.“
„Zdá se, žes o tom přemýšlel docela dost.“
A on: „Každou noc, kámo.
Každou noc.“
A já říkám: „Tak to máte asi odlišné sny.“
Ten chlap. Panebože.
Sedmdesátníci, to je něco, že?
Táta se dostal do skvělého životního období,
kdy říká pravdivé věci, které ale nikomu nepomáhají.
Tenhle týden jsem mu volal a říkám: „Jak je?“
A on: „Gayové mi nevadí.“ A já…
„To je dobře.“
„Žijou si svůj život, proč by mě to mělo štvát?“
A já na to: „Nevím.“
A pak už nic neříkal, tak říkám: „Už nebudeme mluvit?“
A on: „Ne, jen přemýšlím.“ „Aha, je sranda poslouchat…
jak dýcháš do telefonu…“
„S tvou matkou jedeme na výletní plavbu.“ A já na to: „Tak si to užijte.“
Zeptám se: „S kým jedete?“ A on: „S Carnival.“
A já: „Počkat, není to párty výletní loď?“
A odpověď mého táty…
přísahám na smrt svých dětí…
byla: „Kamaráde,
nedá se to říct jinak,
prostě rád sleduju, jak se černoši baví.“
Cože?
To my všichni, ale říct to nahlas?
To je šílené.
Dovedete si představit mého tátu na zadní palubě takové lodi…
„Černoši se baví, pojďme se najíst. Je to tu super.“
Tak jo. A teď vážně.
Myslím si, že je načase,
abychom se začali lépe starat o životní prostředí.
Jasné? Jo.
Rozhodně.
A myslím, že tato zodpovědnost padá na chudé lidi. A řeknu vám proč.
Vlezli jste mi do popelnice, co takhle vytřídit sklo a plasty?
Jo.
Tady to zní, jako by tu byli chudí lidé.
A to je naprosto nechutné.
Jedno vím jistě.
Chudí lidé milují Bibli.
Milují ji, protože je to jediná kniha, kterou dostanete zdarma.
Zkuste získat jinou knihu zdarma.
Dejte mi vědět, jak to půjde.
Umíte si představit, že jste tak blbí…
že jste pověrčiví?
Představte si, že jste tak strašně blbí.
Osobně zcela pohrdám všemi pověrami
i všemi pověrčivými lidmi. Všechny je nesnáším.
Nesnáším, když jedu v autě s někým, kdo řekne:
„Nadechni se, pojedeme přes most.“
„Vystoupím z auta a budu doufat, že se z toho mostu vrhneš.“
Všecko jsou to debility. „Je 11:11.
Něco si přej.“
„Přeju si, abys vypil koktejl kyanidu a kamení.
To si přeju.“
Tyhle pověry by vás měly štvát, ale jedna zvlášť by vás měla vytáčet.
Nemůžu uvěřit, že žijeme
v této nesmírně bohaté a vyspělé zemi
a všichni prostě bereme jako fakt,
že hotely a některé kancelářské budovy prostě nemusí mít 13. patro.
Chápete…
že zahazujeme po sobě jdoucí čísla,
protože lidi dělají…
Můžete jít do pěkného hotelu, třeba do Four Seasons,
a budou tam mít 12. patro a 14. patro.
A když se zeptáte: „Proč nemáte 13. patro?“
„To je strašidelné číslo.
Kdybychom ho měli, byli by tam duchové a skřeti.
Tak jsme ho dali pryč.
A už to není tak strašidelné.“
A vy na to: „Vy jste Cajun nebo co? To myslíte vážně?“
Nevím.
Jo.
To se vám líbilo, ale to s Biblí…
To jste se stáhli a dělali…
„Neustále poslouchá.“
Mluvil jsem s ním o tom a prý mám recht. Takže klídek.
Neříkám, že věřící lidé jsou hloupí. To je podpásovka.
Pokud vám náboženství pomáhá, tak prima. To z vás nedělá hlupáky.
Hlupáky z vás dělá to, jestli čtete horoskop.
A…
děláte životní rozhodnutí na základě toho…
co dělají planety.
Nevím, jestli jste s takovými hňupy někdy trávili čas…
ale většinou se o svá moudra rádi podělí:
„Do toho, jsi přece Ryba.“
No tak to dík.
Tihle lidé si taky myslí, že je zázrak,
když máte narozeniny ve stejný den.
Jako by to bylo výjimečné.
A pak jim vysvětlíte, že je to normální: „Je nás prostě spousta.
A málo možností. Stává se to pořád.“
Tihle lidé…
Ale lidi, které bych vraždil na potkání,
jsou lidi, kteří jsou nadšení, když mají narozeniny blízko sebe.
Jako by to bylo něco, co stojí za řeč.
Stává se mi to jednou za měsíc.
Přijedu do hotelu, recepční koukne na mou občanku a říká:
„Vy máte narozeniny 16. dubna? Já třetího.“
A já na to: „No tak to počkat!
Chcete mi říct…
že dva týdny před tím…
než jsem se narodil…
jste se narodil vy?
Jo. Z toho mám pudink v gaťkách.“
Pudink v gaťkách?
Hnus.
Pamatuju si na holku, co to řekla.
Bylo to v roce 2002.
A spoustě z vás se to nebude líbit.
Ale toho roku vyhrál Ohio State národní šampionát ve fotbale.
Páni. Skoro jako by vám víc záleželo na fotbalu než na Bibli.
No nic…
Já vím. Fuj, historie. No nic…
Byl jsem s tou holkou. Potkal jsem ji den po zápase.
Byla z Columbusu, odkud byli i vítězové.
Řekl jsem jí něco jako:
„Ty jsi z Columbusu? Vyhráli jste titul. Máš radost?“
A ona řekla: „Radost? Mám pudink v gaťkách.“
A já na to…
A pak jsem ji ojel, protože…
to byla pěkná divoška.
Mimochodem, nelhala.
Tam dole to bylo divoké. Museli jste to vyškrábat.
A přes rameno.
Myslíte, že Cosby pořád jí pudink?
Často si říkám, jestli si i ve vězení zachoval svůj smysl pro humor.
Myslíte, že škádlí spoluvězně cestou do sprch?
Třeba: „Nanukům vstup zakázán.“
Takhle nějak?
A oni na to: „Bill je praštěnej.
Dojdu si pro cigáro, Bille.“ Tak jo…
Je vidět, že vás mám rád.
Jo. Protože jsem vám řekl sexuální historku ze svého života.
Myslím, že obecně platí,
že kdy vám někdo řekne takovou historku ze své minulosti,
je to proto, že vás má rád a chce vaše uznání.
Je to tak.
Kdo říká ty nejlepší historky? Lidi, co jsou ve vašem životě krátce.
Proč? Aby ukázali to nejlepší, co mají.
Chtějí udělat dojem.
A kdo říká nejhorší historky? Vaši nejlepší přátelé.
Ví totiž, že neodejdete. Řeknou třeba:
„Ojel jsem svou ženu,“ a vy na to: „Sklapni.
Budeme jíst, já ji znám, tak sklapni.“
„Je to dobrá historka.“
„Dobře.“ „No, nechtělo se jí do toho.
Ale já ji tak dlouho otravoval…
až se konečně podvolila.
Jen tam tak ležela.“
„Jsi snad Ted Bundy? To je děsná historka.“
Povím vám jednu zábavnou historku.
Když jsem před mnoha lety přišel do LA, potkal jsem v baru holku.
Vzala mě k sobě domů.
Začali jsme blbnout. Podepsal jsem dohodu o sexu.
Začali jsme blbnout.
A během toho se natáhla za mě a strčila do mě prst. A já na to…
A ona…
A já na to: „To je vončo.“
A to je konec.
Jděte si za svými sny.
Myslím to vážně. Vím, zní to lacině, ale tak to nemyslím.
Důvod, proč o tom často přemýšlím, je, že potkávám spoustu lidí. Víc než vy.
Mnohem víc.
A lidi mi obvykle říkají hezké věci.
Třeba: „Díky, užil jsem si to.“
A tato konverzace se přirozeně stočí k otázce: „A co děláte vy?“
Víte, co slyším v 98 % případů?
„Moje práce stojí za hovno, nesnáším ji.“
A já: „Co zkusit změnu?“
A oni na to: „Pozdě, můj život je v řiti.“ A odejdou.
A já o tom pak hodně přemýšlím.
Ale mám pro vás radu. Snad si tohle odsud odnesete.
Musíte se naučit dělat jednu věc fakt dobře, a to tuhle:
Musíte se naučit krotit svá očekávání.
Není to vrozené, ale naučená dovednost.
Praxí se dá zlepšit.
Čím víc budete krotit svá očekávání, tím víc budete naplněnější,
míň depresivní a celkově šťastnější.
Podělím se s vámi o své největší zklamání,
které je zpětně vzato moje chyba.
Tehdy jsem to nevěděl. Teď už jo.
A některé z vás to možná rozruší.
Ale snad se na tomhle příkladu něco naučíme.
Jde o tohle.
Myslím si, že šedesát devítka je přeceňovaná a stojí za hovno.
Jo.
No vidíte, někdo tleská, někdo říká: „Zatkněte ho.“ Hele…
Důležitější je, proč to tak mám.
Pamatujete, jak jste o ní slyšeli prvně? Já jo. Ve třetí třídě. Byl jsem moc malý.
Řekl mi to starší spolužák a já na to: „Co?
Najednou?“
Málem jsem dostal záchvat. Nechápal jsem to.
Netušil jsem, o co jde, tak jsem ani nemohl dělat, že rozumím.
Říkám: „To je jak jíst cheeseburger se zmrzlinou a srát u toho.“
A on na to: „Přesně takové to je.“
Pořád jsem pak na to myslel.
A byl jsem tím fakt posedlý.
Neříkám to, abych tu historku přikrášlil. Mluvil, myslel, snil, zpíval
a vtipkoval jsem jen o šedesát devítce.
Do všech sešitů jsem psal: „Šedesát devítka.“
V každém týmu jsem řval: „Chci mít číslo 69!“
A oni: „Klídek, kámo, tohle je basket pro páťáky.“
Táta se mě ptal: „Jaký chceš dárek?“
A já: „Šedesát devítku.“ A on: „Sklapni, neříkej to.“
A já na to vzdorně: „Ne!“
„Šedesát devítka. Ta bude nejlepší! Šedesát devítka.
Bude to jak kouřit perník z božího penisu. Chci to!“
Tak jsem v sobě budoval očekávání,
a když jsem se k tomu konečně dostal, víte, co jsem řekl jako první?
„Slez ze mě.
Bolí mě za krkem.
Strašně mi překáží můj nos.
Je to příjemné? Dost se nadřu.
Bylo by lepší, kdyby ses překulila a udělala mě
a pak já udělám tebe.
Proč to musíme dělat najednou?
Spěcháme snad někam?
Vrátí se snad za chvilku pastor pro mládež?
Pojďme se střídat, jako jsme se to učili ve školce.“
Co za magora provozuje v dospělosti šedesát devítku?
Pokud jste chlap, tak snad jste aspoň gentleman
a ležíte na zádech.
A nejste jedno z těch zuřivých prasat…
co říkají: „Mám radši tenhle úhel.
Líp pak slyšíš ten boj o holý život pod sebou.“
A pak: „Jo, to je příjemné.“
Vsadím se, že jo.
Zatímco ho té ubohé ženě pod sebou rvete do krku.
Myslím, že neexistuje příšernější představa…
než že nějaká úžasná žena…
Představte si svou mámu, jak leží na zádech…
a čeká na šedesát devítku.
A říká si: „Co to má kurva bejt?“
A v obličeji má výraz typu:
„Najde mě tady vůbec někdo?“
A pak ten nechutný muž…
Někdo jako já řekne: „Připrav se. Jdeme na to.“
Tady má žmolky hoven a toaleťáku.
A tady je vaše máma…
Když to udělám já, tak uslyším: „Co to mám na čele?“
A já na to: „Moje břicho.
To je taťkův pupek.“
Byli jste skvělí. Díky, že jste přišli.
Moc si toho vážím.
Na viděnou příště. Dobrou noc.
TENTO SPECIÁL JE VĚNOVANÝ FEEFOVI, RIP
Překlad titulků: Lukáš Gurník