Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Miten menee?
Ihanko totta?
Kiitos.
Miten menee? Selvä.
On hienoa olla Teksasin Austinissa.
Kotona odottavat vaimo ja kaksi pientä lasta.
Vaimoni on melko kiintynyt minuun.
Hän itkee, kun lähden.
Itse asiassa ihan koko ajan.
Lähtiessäni hän sanoo, että tulee olemaan vaikeaa, kun olen poissa.
Sitten minun pitää näytellä ja sanoa:
"Se on vaikeaa minullekin."
Ei se ole vaikeaa.
Se on hauskaa.
Tein sen puhelimessa lavan takana viisi minuuttia sitten.
Hän sanoi: "Olen ypöyksin talossa."
Vastasin: "Olen ypöyksin täällä."
Enkä ole.
Hän on mahtava. Rakastan häntä, mutta rakastan lapsia enemmän.
Se on erilaista rakkautta.
Ensinnäkään en halua panna lapsia. Se on hyvä lähtökohta.
"Hyvä homma, Tom."
On mahdotonta selittää, kuinka paljon lapsiaan lopulta rakastaa.
Näin on. Minulla on itselläni nyt lapsia,
ja on huvittavaa, kun lapsettomat sanovat ymmärtävänsä sen.
Se on parasta.
Hengaillessani lapsettoman ystävän kanssa hän saattaa sanoa:
"Aivan. Huomaan, että rakastat lapsiasi.
Tiedän tarkkaan, miltä se tuntuu, koska -
rakastan koiraani. "
Selvä.
Ei.
En vähättele lemmikkirakkautta. Lemmikkirakkaus on aitoa.
Ehdottomasti. Minulla on ollut lemmikkejä koko ikäni. Se on parasta.
Olen pelastanut eläimiä. Kannustan siihen.
Minulla on koira, jota rakastan.
Rakastan kuitenkin koiraani ja lapsiani eri tavalla. Ero tulee tässä.
Jos koira satuttaisi yhtä lapsistani,
hukuttaisin koiran välittömästi ja lainkaan epäröimättä.
Jos koira ulvoisi, painaisin sen pään veden alle näin.
Sitten antaisin sen pojalleni.
Sanoisin: "Se satutti sinua. Tapoin sen."
Hän kysyisi: "Mitä vittua teen kuolleella koiralla?"
Käskisin oppia puolustautumaan, ettei minun tarvitsisi tehdä tuollaista.
Tiedän.
Vitsi on jakanut mielipiteitä valtavasti koko kiertueen ajan.
Se taitaa jakaa yleisön kahteen leiriin.
Jotkut eivät halua, että ulvon.
Se tekee siitä todellista.
Toisille ulvonta taas on suosikkikohta.
Tiedätte, keitä olette.
Lasten saaminen saa tekemään asioita, joista kaikista en voi olla ylpeä.
Viime vuonna oli ensimmäinen kerta, kun joku kiusasi lastani.
En reagoinut hyvin.
Vein vanhemman poikani puistoon.
Hän oli kaksi ja puolivuotias. Helvetin söpö pikkupoika.
Hän käveli puiston leikkikentälle.
Hän asetti jalkansa liukumäen portaille, ja vanhempi lapsi, siis nelivuotias,
sanoi: "Et saa leikkiä sillä. Se on minun."
Vastasin: "Potkin rintalastasi tohjoksi."
Hän kysyi: "Mitä?"
Sanoin: "Murskaan sinut tässä ja nyt!"
Hän itki. Minä nauroin. Kaikki kokoontuivat ympärille.
Niin ei voi tehdä.
Paskalle lapselle ei voi tehdä mitään.
Heidän lähellään voi kiroilla paljon.
Emme heille. Se on merkittävä ero.
Heidän lähellään. Sitten voi haaveilla, että he kiroilevat kotonakin -
ja saavat huutia. Se on tyydyttävää.
Siihen pitää laittaa rytmiä, jotta tyhmät lapset muistaisivat sen.
Kiroilla pitää näin.
"Paska, kusi, kusipää, vittupää, pallit Nuole munaa ja persettä"
Lapsi joraa.
Käsken lapsen toistaa sanat äidilleen.
Ohi kulkiessa voi mukiloida vahingossa.
Olen kokeillut. Se pitää tehdä vaivihkaa.
Näin. Sitten he ovat näin...
"Paska, kusi, kusipää, vittupää, pallit."
Oletteko tavanneet tyypin,
joka on niin tylsä, että luulette hänen myrkyttäneen teidät?
Hänelle puhuessa tuntuu siltä, että tekee kuolemaa.
Ja se on hänen syytään.
Tyypin nimi on Craig. Tapasin hänet.
Varmistin nimen. Tiesin, että muistaisin hänet loppuelämäni.
Tapasin hänet pankissa.
Onko hän pankkivirkailija? Ei.
Onko hän vartija? Ei.
Mikä hänen työnsä on? Hän on tyyppi, joka seisoo aulassa.
Jos kysyy, työskenteleekö hän pankissa, hän vastaa: "Luulisin." Se tyyppi.
Aulan yhteyshenkilö.
Näin hänet. Katseemme kohtasivat.
En tiedä teistä, mutta jos katseeni kohtaa jonkun kanssa...
Päivällä. Ei yöllä.
Mutta päivällä…
Huomioin henkilön kohteliaisuudesta.
Tein siis niin.
Katseidemme kohdatessa tervehdin. Hän katsoi näin.
Ajattelin, että selvä.
Olin menossa toisista ovista sisään.
Kun pääsin ovelle, kuulin hänen kysyvän: "Oletko menossa pankkiin?"
"Onko tämä yhä pankki?"
Hän vastasi kyllä. Sanoin, että haluaisin.
Hän sanoi: "Mene ihmeessä."
Minä tein näin.
"Selvä. Kiitos."
Olin tarttumassa ovenkahvaan.
Hän sanoi: "Lähden ensi viikolla Virginiaan."
"Puhutko nyt minulle?"
Hän sanoi: "Kysyit kuulumisia, kun saavuit. Minun piti miettiä.
Niin teinkin."
Sanoin: "Tuo on hulluinta, mitä olen kuullut.
Kysymys ei myöskään toimi niin, mutta ihan sama."
Olin taas taas tarttumassa kahvaan, kun hän sanoi: "Siskoni asuu siellä."
"Onko hän asunut siellä kauan?"
Olin jo ansassa.
Kuulemma 15 vuotta.
Kysyin, onko hän käynyt siellä. Ei ole.
Aloin katsoa häntä miettien, ajaako hän itse töihin,
vai kuskaako joku häntä. Tiedätte kyllä.
Luulen, että hän...
Niin.
Hän taisi nähdä sen naamallani.
Yhtäkkiä hän sanoi: "Ajan töihin."
Sanoin, että sehän on hieno juttu.
"Minäkin ajan töihin. Hullua.
Pitää mennä pankkiin."
Hän jatkaa: "Käymme Washingtonissa katsomassa monumentteja."
Sanoin: "Olisi kiva jutella, mutta pitää tehdä talletus."
Hän sanoi: "Olen täällä lähtiessäsi." Vitun mulkvisti.
Painukoon helvettiin.
Samoin kaikki hänen kaltaisensa.
Jos uskallat kertoa kuulumisesi, kun joku kysyy sinulta kuulumisiasi,
se on töykeää ja itsekästä.
Olen tosissani. Kuulumisten kysymiseen on kaksi oikeaa vastausta.
"Hyvin" ja "mahtavasti".
Jos sanoo "hyvin", kaikki on huonosti.
Kohteliaassa kanssakäymisessä ei kuormiteta muita omilla ongelmilla.
Se on totta.
Tiedättekö, miksi? Kukaan ei halua kuulla ongelmistanne.
Ongelmanne saavat munani löysäksi, ja yritän parhaani mukaan pysyä kovana.
Tiedättekö, kenellä on hyvä järjestelmä?
Filippiinien presidentti Rodrigo Dutertella.
Jos ette tienneet,
Filippiinien presidentti on mielettömän hieno tyyppi, ja -
hänellä on hauskoja ideoita.
Hän esimerkiksi työllistää murhaavia moottoripyöräjengejä,
jotka tappavat ihmisiä kyselemättä.
Ei pidätystä eikä oikeudenkäyntiä. Kenelle hän tekee niin?
Huumekauppiaille ja huumeiden käytöstä epäillyille.
"Epäillyille." Montakohan väsynyttä kuolee Manilassa päivittäin?
Eikö olekin hullua?
Joku lähtee kotoa väsyneenä aamuviideltä ja kuulee tämän äänen.
"Olen hereillä!"
Voi sanoa olevansa väsynyt eikä pilvessä, mutta selitys ei käy, ja pyssy laulaa.
Hirvittävää.
Se on moitittavaa.
Toivottavasti otamme sen käyttöön.
Ei huumeiden käytön takia.
Meidän pitäisi varata se ihmisille, jotka puhuvat äänet päällä puhelimeen -
luuri naamassa kiinni näin.
Keitä ovat nämä ihmiset, jotka ovat tiedottomia muusta maailmasta?
Kun odottaa jonossa kahvia, pitää kuunnella kahden kiehtova tarina.
Joku sanoo aina: "Missä olit viime yönä?"
Heidän kurkkunsa viilletään jonossa ja ruumista potkitaan. "Saanko kahvin?"
Liian väkivaltaista? Ymmärrän.
Arvatkaa, kenen palleja haluaisin murjoa postilaatikkoon 20 minuutin ajan?
Aamukuuden lennolla olevien aikuisten, jotka eivät ole ennen nähneet pilviä.
En tiedä,
oletteko...
Oletteko koskaan olleet aikaisella aamulennolla,
jolla on sanomattakin selvää, että valot ovat pois päältä,
jotta matkan aikana voi levätä?
Paikalla 16C joku räplää aina TikTokia.
Mies istuu paikallaan ja ihmettelee: "En ole ennen nähnyt tuollaista pilveä.
Tuolla on toinenkin."
"Oletko vitun nelivuotias?
Ikkuna kiinni, munapää. Yritämme nukkua."
Sitten on ihmisiä, jotka laittavat perheenjäsentensä nimet auton takalasiin.
Heidät pitäisi teloittaa julkisesti -
autossaan, jotta voimme pitää lukua ikkunan avulla.
Eikö olekin järjetöntä?
Eikö heillä ole suojeluvaistoa?
Hullua. Auto pysähtyy punaisissa valoissa,
ja edessä olevat matkustajat kertovat aivan kysymättä,
että autossa ovat äiskä ja isi -
sekä Brian ja Marissa.
Brianin vieressä on jalkapallo,
koska Brian rakastaa jalkapalloa. "
Rakastaako Brian myös ahdistelua? Koska...
Laitoit lasiin hänen nimensä ja harrastuksensa syötiksi yhteiskunnalle.
Onko sinulla päässä vikaa?
Laita saman tien lasiin kotiosoitteenne ja hänen päivän aikataulunsa.
"Brian herää kuudelta, tulee kotiin yhdeltä ja kylpee seitsemältä."
Tule kylään, jos haluat mukaan."
Ei käy päinsä.
Kuulkaahan.
Oletteko ikinä miettineet, montako kertaa -
olette maanneet kumppaninne kanssa?
Teidän ei kuulu tietää vastausta. Aloitetaan siitä.
Jos tiedätte, se on karmivaa, ja haluamme teidän poistuvan.
Jos joku nyt ajattelee: "Vihdoin joku kysyi tuota.
Vastaus on 926!"
Ovi on tuolla. Sanon vain...
Sanonpahan vain, että konseptina on järkevää olettaa,
että jos on ollut suhteessa kolme vuotta, ja juttu on terveellä pohjalla,
olette maanneet muutaman sata kertaa.
Eikö? Aivan.
Nyt haluankin, että ajattelette, montako kertaa isänne -
on lauennut äitinne sisälle.
Erittäin monta kertaa.
"Miksi ihmeessä sanot noin, Tom?"
Periaatteessa kaikkien meidät äidit ovat oikeita mälliämpäreitä, mutta...
Teidän äitinne enemmän kuin minun.
Kuvaa on vaikea saada pois mielestä, kun olen laittanut sen sinne.
"Hitto. Valuuko äidistäni mälliä?"
Luultavasti kyllä.
Hän on litimärkä.
Äitinne ovat tehneet hyvin rivoja juttuja.
Puhutaanpa siitä.
Hän todella on. Ja...
Olen täällä puolustamassa häntä.
Syy ei ole hänen.
Se on ehdottomasti isäsi syy.
Kaikella kunnioituksella isäsi on oikeastaan paskakasa. Vähän vain!
Sanotte: "Ei minun isäni.
Hän on hyvä..."
Ehkä sinulle.
Hän ei ole aina sellainen äidillesi.
Jos he ovat olleet yhdessä vuosikymmeniä, hän todennäköisesti puhuu rumia -
silloin tällöin. Totta kai puhuu.
He makaavat sängyssä. Isäsi kieriskelee eikä saa unta.
Äitiparka kysyy: "Onko kaikki hyvin?"
"Ei hätää."
"Maistuiko ruoka?"
"Kyllä. Hiljaa. Yritän nukkua."
"Voinko auttaa jotenkin?"
"Kyllä. Voit nuolla pallejani."
Haluatteko tietää jotakin? Äitiparkanne tosiaan tekee sen.
Hän on pallirohmu. Äiti siirtyy alemmas...
Ja hän sanoo: "Pidän elämästäni."
Voi äitiäsi.
Mummosi.
Ajattele, mitä kaikkea hän on tehnyt.
Junakiskoilla tai missä hän ikinä nussikaan menemään.
El Pasossa. En tiedä.
Kysytte: "Miksi puhut tuollasia, Tom?" Koska minulla on hauskaa.
Koska nautin järkyttämisestä.
En tiedä, mitä se sanoo mielenterveydestäni,
mutta päässäni on nyt marssiorkesteri, joka laulaa: "Hyvää työtä."
Sisäisesti kuvittelen jonkun yleisössä sanovan: "Minulla oli hauskaa,
kunnes hän puhui lutkaäidistäni."
Se tekee minut onnelliseksi.
Joku yrittää ilmaista järkytyksensä.
Yrittävät, koska he lähettävät viestin, jota en koskaan lue.
Ennen luin ne kaikki.
Minulla kesti kauan tajuta, ettei kaikkia viestejä pidä lukea.
Kenenkään esiintyjän ei pidä lukea kaikkea, mitä heille lähetetään.
Kunpa olisin tajunnut sen aiemmin, sillä se tosiaan vaikuttaa vahvasti.
Viisi vuotta sitten jouduin ensi kertaa vaikeuksiin sanomisteni takia.
Käytin sanaa "mustalainen" televisiossa.
En sanonut heistä mitään hyvää, joten...
Asettelen sanani uudelleen.
Kysyin esityksessä, että onko joku, joka ei vihaa mustalaisia. Ja sitten...
Esityksen aikana kaikki nyökyttelivät, mutta seuraukset alkoivat jälkeenpäin.
Minuun otettiin yhteyttä. Mustalaisten presidentti lähetti viestin.
Hän kai varasti jonkun puhelimen ja lähetti minulle viestin.
Joku selvästi matkustaa.
Hän lähetti viestin ja sanoi, että käytin m-sanaa televisiossa. Mitä?
Mikä ihmeen m-sana?
Olen aikuinen mies, ja hän käyttäytyy kuin n-sana sähköpostin välityksellä.
En halunnut yllyttää häntä v-sanaksi. Tiedätte kyllä.
Missä n-sanani ovat? Selvä. Kuulkaa.
Asia on näin.
Yritä tajuta modernia komediaa.
Sitten hän jatkoi: "Tiedoksesi vain, että olemme ylpeitä etnisyydestämme."
Sanoin: "Teidän pitäisikin olla. Ei teillä ole muutakaan.
Toivottavasti osaat telttailla."
Lausuin kohteliaisuuden.
Sanoin: "Nautin etnisestä ylpeydestänne, koska olette ansainneet sen."
Kaikki eivät todellakaan ole. Eikö?
Kaikki ryhmät luulevat olevansa parhaita.
Kaikki eivät mitenkään voi olla parhaita, mutta jokainen ryhmä yrittää.
Otetaan esimerkkinä vaikka italialaiset.
Kuinka moni täällä on italialainen?
Selvä.
Ettekö te muut ole saaneet tarpeeksenne heistä kuulemisesta? Eikö?
"Olemme parhaita! Pastaa, saatana!"
Ajattelette, että selvä.
Rauhoittukaa. Pasta on kiinalaista.
Jatkoin viestien lukemista. Luin lukemasta päästyäni.
Hiljattain sain kuuden viikon aikana -
200 000 sähköpostia ja viestiä pelkästään Louisianan osavaltiosta,
koska olin vitsaillut heistä esityksessä.
Jos ette tienneet, edellisessä spesiaalissani vitsailin...
Ja...
Mitäpä tuosta.
Vitsi oli hölmö.
Se meni suunnilleen tähän malliin. Meidän pitäisi rakentaa muuri maahan,
mutta typerän Louisianan ympärille.
Se oli vitsini.
Olen niin tyhmä, että luulin kaikkien pitävän vitsistä.
Väärin.
Eivät ainakaan ne, joita se koski.
Sain väärin kirjoitettuja tappouhkauksia.
Mietin, olivatko ne kreoliksi. En ymmärtänyt mitään.
Minulta kysyttiin siitä paljon. Olin siitä uutisissakin.
Nyt kerron siitä vapaaehtoisesti.
Tässä on totuus.
En olisi pilkannut heitä niin rajusti,
jos olisin silloin käynyt Arkansasissa. Nyt olen. Mitä ihmettä?
Se paikka on todellinen persläpi.
Kun ihmiset vetävät vessan Louisianassa, paska menee suoraan Arkansasiin.
Siellä haisee murskatuilta unelmilta, perseenreiältä ja -
vähän grilliruoalta, mutta...
Kiehtovaa on tämä.
Suurin osa teistä ei koskaan koe tätä,
mutta jos loukkaa suurta joukkoa ihmisiä,
kuten esimerkiksi kokonaista osavaltiota,
heistä päätyy oppimaan paljon uutta.
Vaikkei edes haluaisi. Mutta he vaativat.
Tiedän kaiken Louisianasta. Se on pahinta.
Olen kuin epävirallinen historioitsija paikassa, jonne en edes halua mennä.
Heidän osavaltionsa motto soi päässäni kuin Dow Jones -indeksin merkkiääni.
Se menee näin: "Louisiana on paikka, jossa tupakoidaan autossa lasten nähden."
Arkansasissa kysytään: "Käytätkö vielä tuota vauvaa?"
"Mitä aiotte muka tehdä sille?" "Syödä sen. Miten niin?
Tänne, possu!"
Sain viestejä myös Downin oireyhtymästä kärsiviltä.
Se oli hauskaa.
Tässä tulee totuus siitä. Downin syndroomasta kärsivät -
kirjoittavat paljon ymmärrettävämmin kuin louisianalaiset.
Pystyimme keskustelemaan.
Olen sittemmin kasvanut ja kypsynyt. Uskon niin aivan tosissani.
Esimerkiksi tänä päivänä minusta on -
sekä tyhmää että vanhanaikaista hakkua ihmisiä vammaisiksi.
Ymmärrätte kyllä.
Tässä on syy.
Kun sanon niin, yritän sanoa: "Oletko idiootti?
Oletko imbesilli? Oletko tyhmä?"
Se ei ole oikea sana siihen.
Oikea sana sille on on cajun.
Alan siis käyttää sitä tästä lähtien.
Haistakaa jälleen vittu. Siinä pointtini.
Kerronpa teille yhden asian.
En ole koomikko, joka ei ymmärtäisi, miksi ihmiset loukkaantuvat jostakin.
Se on tyhmin näkökulma, joka voi olla.
Ymmärrän täysin.
Kaikilla on oikeus loukkaantua siitä, mikä heitä sattuu loukkaamaan.
Heillä on myös oikeus ilmaista se.
En kuitenkaan usko, että pitäisi odottaa kenenkään tekevän asian suhteen mitään.
Niin ei tehdä muidenkaan tunteiden kohdalla.
Jos sinulla on kiima, nälkä tai väsy, sanon, että onpas sinulla rankkaa.
Sinun pitää runkata, syödä voileipä ja nukkua päiväunet.
Se on vastuullasi. Voin auttaa alkuun, mutten vemputa sinua loppuun asti.
Minullakin pitäisi olla oikeus vastata. Niin sen pitäisi toimia.
Sanon jotakin, ja sinä sanot jotakin.
Sama kaava jatkuu.
Minua ei haittaa loukkaantumiskulttuuri.
Se ei oikeasti vaikuta minuun. Kohtaan heikkohermoisia päivittäin.
Minulla on kaksi lasta, ja...
He kertovat minulle ongelmansa. Puhun heille niistä.
Puhun heille eri tavalla kuin teille.
Vanhempi lapseni sanoo minulle:
"Tuolla on kova meteli."
Kysyn: "Niinkö?"
Sitten sanon: "Älä mene sinne."
Hän sanoo: "Selvä."
Asia on sillä selvä.
Sitten suutelen häntä päälaelle.
Alan puhua niin myös aikuisille,
jotka loukkaantuvat vitseistä komediaesityksissä. Aivan.
Parasta maassamme asumisessa on, ettei tarvitse olla samaa mieltä.
Siitä huolimatta kerron mielipiteeni.
Jos kerrotte minulle,
että loukkaannuitte syvästi jostakin, mitä sanoin hassutteluesityksessäni,
kysyn, että ihanko totta?
"Sinun ei pitäisi kuulla asioita, joista et pidä, joten jää kotiin."
Sitten pussaan sinua päähän.
Oletko koskaan miettinyt, millainen orjan omistaja olisit ollut?
Ei nykyään!
Kuvitellaan, että on vuosi 1831. Olet valkoinen. Asut täällä, missä nytkin.
Jos ette halua osallistua ajatusleikkiin, teen sen kyllä puolestanne.
Tiedän, millainen olisin. Rakastan autojen ostamista.
"Tiedän, että meillä on jo kolme, mutta katso tuota!" Selvä.
Kuulkaa. Jos ette pidä vitsistä, älkää ajatelko sitä.
Naiset.
Luuletteko olevanne tasa-arvoisia kansalaisia? Ette ole sitä.
Olen puolellanne.
En sanonut, ettei teidän pitäisi olla. Minulla vain on silmät päässäni.
Ette ole. Ettekö näe epätasapainoa, jonka kanssa elämme?
Miehille maksetaan enemmän samasta työstä. Miehet hyötyvät.
Naiset suuttuvat asioista, joita teemme heidän unissaan.
Naiset hyötyvät.
Melkoista paskaa, eikö?
Aamiaisella sitä miettii, miksi nainen katsoo noin.
Hän sanoo: "Käyttäydyit kuin mulkku unessani."
Siihen vastaa: "Selvä. Hyvä on.
Oletko tosissasi?
Haluaisin pyytää anteeksi sitä,
mitä tein unessasi viime yönä."
Hän kiittää anteeksipyynnöstä, ja päätät poistua vitun äkkiä paikalta.
Elämässämme vallitsee voimadynamiikka, joka on miehen asettama. Tietenkin.
Hän aikoi tehdä siitä tasavertaisen.
Se asetettiin sinä päivänä,
kun mies oli lähdössä kotoaan, ja vaimo pysäytti hänet ovella sanoen:
"Panit unessani brunettea tissien väliin."
Mies sanoi: "Tiedätkö mitä?
Ei.
Vastaat puhelimiin. Niin sinä teet." Sitten hän käveli pois.
Selvä.
Älä vitsaile kulttuuristamme osuvasti.
Niinkö? Eikö sekään ole hauskaa?
Pari tyyppiä kai tuumii: "Minä tosiaan vastaan puhelimiin."
Naurattaako nyt?
Maanantaina hän sanoo: "Hei. Kiitos, kun... Vitut hänestä." Eikö?
Joskus sukupuolten välisen epätasapainon näkee suoraan nenän edessä -
hyvin irvokkaalla tavalla.
Kun puhun sukupuolista,
tarkoitan vain kahta niistä sadoista, jotka ovat nykyään olemassa.
Haluan selventää mielipiteeni.
Kutsun mielelläni ihmisiä siksi, miksi he haluavat heitä kutsuttavan.
Se ei ole minulle taakka.
Voit olla halutessasi vaikka kengännauha.
Kutsun sinua henkilöksi, jos haluat.
Onko se minusta hieman typerää?
Kyllä vain, mutta toisaalta sulkapalloakin pelataan olympialaisissa.
Olin kuvaamassa elokuvaa pari kuukautta sitten.
Yhtenä päivänä saimme homman pakettiin myöhään iltapäivällä.
Poistuin kuvauspaikalta. Kadun toisella puolella oli baari.
Ajattelin mennä sinne lasilliselle ja mennä sitten hotelliin. Yksinkertaista.
Kävelin sisään ja näin naisen, joka istui baaritiskillä -
ja teki jotain aivan helvetin outoa.
Kysytte seuraavaksi, mitä tarkoitan.
On olemassa normaalia käytöstä, jota voi odottaa baaritiskillä istuvalta.
Tiskin äärellä istuvan voi odottaa litkivän juomaansa,
huikkaavan jollekin tai ehkä jopa nauraa hohottavan.
Tämä nainen puolestaan teki tiskillä näin.
Mietin, oliko hänellä leipomukset kesken.
Huomasin sen myöhään kävellessäni ohi. Niin käy joskus.
Jotakin huomaa vasta kävellessään ohi ja ajattelee, että onpa melkoisen hullua.
Sitten sen haluaa nähdä uudestaan.
Vaikkei tietäisikään, miten.
Näin sen selvästi.
Nainen oli julkisella paikalla, ja kello oli puoli viisi iltapäivällä.
Hän istui tiskin ääressä ja teki näin.
Hän kuori perunaansa. En tiedä.
Hän leikki toosallaan. Tiedätte kyllä.
Hän ei ollut kuuma, jos sitä mietitte.
Jos haluatte kysyä sen kysymyksen, vastaan, että ei ollut.
Juuri sen takia kantelin välittömästi.
Tiedätte, mitä on tekeillä.
Menin portsarin luo ja kerroin tilanteen.
"Nainen, joka ei ole mallia nähnytkään,
räplää itseään baaritiskin ääressä."
Valtava kaappi katsoi sinne ja teki näin.
Hän kieltäytyi puhumasta naiselle.
Olin hämilläni. Hän sanoi, ettei halunnut sekaantua asiaan.
Tuskin kukaan haluaa.
Nainen masturboi baaritiskillä.
Hän käyttäytyi kuin pyyntöni olisi ollut kohtuuttoman rasittava.
Hän lähti matkaan sadatellen.
Hän nousi, käveli puolimatkaan asti ja kääntyi ympäri. Hän ei pystynyt siihen.
Sanoin, että hänen täytyy.
Hän kutsui emännän paikalle. Suloinen 22-vuotias tiedusteli tilannetta.
Portsari pyysi häntä hoitamaan asian.
Nainen puuttui tilanteeseen kohteliaasti, mikä on vitun omituista -
olosuhteet huomioon ottaen.
En kuullut sanoja, mutta luin eleitä.
Hän tervehti naista.
Hän sanoi, että kaikki näkevät tilanteen.
Hän käski naista lopettamaan.
"Lopeta."
Hän kysyi: "Lupaatko?"
Sitten hän kiitti naista.
Hän palaa sanoen, että nainen lopetti.
Kysyin, lopettiko vai laukesiko hän.
Hän sanoi, että lopetti. Kysyin, saako nainen muka jäädä baariin.
Hän sanoi kyllä.
Kysyin, miksi.
Kuulemma koska hän lopetti.
Kysyin, saisinko minä jäädä, jos -
istuisin baaritiskin ääressä ja sivelisin terskaani? Tällä tavalla.
Taputtaisiko joku pahoitellen olkapäälle -
ja pyytäisi laittamaan valuvan kullin takaisin housuihin?
Tarjottaisiinko minulle sitten kanansiipiä tai limua?
Ei. Paikalle soitettaisiin karhuryhmä, joka tunkeutuisi rakennukseen.
Joku halkaisisi kalloni tiskin reunaan,
ja paraati odottaisi ulkona ruumistani.
Hän sanoi, että olen oikeassa.
Ehkä ylireagoin. Enpä tiedä.
En runkkaa baareissa.
Vuosia sitten en olisi kokenut tarpeelliseksi mainita tuota,
mutta viimeaikaisten skandaalien myötä sanon, etten runkkaa baareissa.
Lopetin viestien lukemisen myös siksi.
Sain viestejä jatkuvasti. "Hei. Olen suuri ihailijasi.
Älä ahdistele ketään seksuaalisesti, jotta voin olla yhä fanisi."
Ensinnäkin kaikki tai ei mitään.
En halua jengiini sanojensa syöjiä.
Toiseksi, mitä kirjoittaisin takaisin? "Kiitos huolenpidosta"?
"Olin aikeissa tehdä niin, kunnes luin sähköpostisi, Kyle."
Haista vittu, Kyle.
Sinun ei tarvitse huolehtia minusta. En runkkaa julkisesti.
En kiihotu siitä, vaan jostakin muusta.
Minäpä kerron.
Odotatte innolla. Hyvä on.
Jos haluatte kuulla minun masturboivan,
soittakaa minulle ja kertokaa,
ettette pääsekään illalliselle kanssamme.
Alan vemputtaa heti paikalla.
En ole sosiaalinen. Peruminen ilahduttaa.
Se on suosikkini.
Etenkin, jos olen juuri lähdössä kotoa. Silloin saan useamman orgasmin.
Kun astelen ulos kotoa, eikä seurustelu kiinnosta vittuakaan,
ja saan puhelun, jossa meno perutaan, haluan kuulla lisää.
"Voi harmin paikka."
"Jouduimme kolariin."
Sanon: "Vai niin.
Olettko kunnossa? Siis olette, muttette tule illalliselle."
Pese suusi saippualla Tom.
Olen siis isä. Ja...
Olen muuttunut hieman. En liikaa. Vähän pitää kuitenkin muuttua.
Sanotaan, että lasten saaminen muuttaa ihmistä.
Sanonnan pitäisi kuulua niin, että sen pitäisi muuttaa ihmistä.
On hälyttävää, jos jollakin on neljä lasta eikä ole silti muuttunut ollenkaan.
Kyseessä on epävakaa ihminen. Kiva juttu.
Muutos voi olla pienikin.
Elämänsä tavallaan arvioi uudelleen ja tekee sitten muutoksen.
Itse olen ylpeä siitä, mitä muutin.
Lapsia saatuani tajusin, ettei minulla ole aikaa eikä energiaa.
Arvatkaa, mistä hankkiuduin eroon?
Kaikkien kanssa riitelystä.
En keskustele ystävien tai perheenjäsenten kanssa.
Tyrehdytän riidat heti alkuunsa.
Heti, kun riita alkaa, ja toinen sanoo olevansa eri mieltä,
sanon olevani heidän puolellaan.
He ihmettelevät.
Sanon: "Kun aloit puhua, muutin mieleni ja siirryin puolellesi.
Niin vähän haluan puhua kanssasi."
Nyt olen vapaa. Se tuntuu mahtavalta.
Kaikki eivät pidä siitä. Ei varsinkaan äitini.
Hän elää riidelläkseen.
Jotkut ihmiset on rakennettu niin.
Hän elää kaikenlaiselle taistelulle.
Hän haluaa vain puukottaa ja kääntää veistä haavassa.
Hän myös murskaa unelmia.
Se on inhokkipiirteeni ihmisissä. Tunnetteko unelmien murskaajan?
Se on henkilö, joka huolimatta siitä, mitä teette tai yritätte, sanoo:
"Et sinä."
Onpa ihanaa, kun olet tukenani.
Sellainen jää mieleen.
Veikkaan, että muistatte vastaavaa, koska otin asian esiin.
Muistot ovat voimakkaita.
Muistan, kun vuosia sitten kerroin äidille lähteväni Los Angelesiin koomikoksi.
Hän vastasi: "Sinun pitäisi mennä postitoimistoon."
Olin naiivi ja kysyin: "Onko siellä stand up -keikkoja?"
Hän vastaa: "Ei. Töihin."
Selitin, että stand up olisi työni. Hän väitti ymmärtävänsä.
Sanoin: "Hetkinen. Kerroin unelmani, ja käskit minua ryhtymään postimieheksi."
Hän vastasi kyllä.
Nyt pärjään hyvin. Tienaan tällä elantoni. Hän tietää sen.
Tietenkin. Hän kyselee minulta kaikkea jatkuvasti, mutta pidän silti hauskaa.
Arvatkaa, mitä lähetin äidilleni hiljattain hänen 75. syntymäpäivänään?
Postimerkkikirjan. Ja...
Laitoin mukaan viestin. "Sain nämä töissä tänään."
Sillä lailla.
Älkää hätäilkö. Autan häntä kyllä.
Hän on kunnon mulkku.
Hän tosiaan on.
En pidä unelmien murskaamisesta.
Toimin päinvastoin. Kannustan unelmoimaan.
Jos minulle kertoo hullun idean, otan sen avosylin vastaan.
Rakastan ihmisiä, joilla on aivan röyhkeitä unelmia.
Kohta joku kertoo minulle hodarikojusta, jossa myytäisiinkin saappaita.
Vastaan, että aletaan suunnittelemaan.
Haluan, että teillä on hulluja unelmia.
Olen tosissani. Oikeasti.
Kerron teille vakavasti parhaan neuvon unelmien toteuttamiseen liittyen.
Toivottavasti se koskee teitä kaikkia.
Minä ajattelen näin, ja se on totta.
Kunhan muistaa sen, että unelma ei ehkä toteudu täysin suunnitelmien mukaan,
voi tuntea täyttymystä sitä tavoitellessa. Menkää aina unelmianne kohti.
Mitä järkeä elämässä muuten olisi?
Nyt vahvistan sanomaani tarinalla.
Pari vuotta sitten Los Angelesissa söin lounasta kahvilassa.
Istuin alas.
Istuutuessani kuulin ystäväni sanovan: "Uskomatonta, että ajattelen tätä."
Kysyin lisää. Hän sanoi: "Ei mitään."
Se oli kuulemma noloa. Käskin häntä kertomaan pois.
Hän sanoi: "Jos kerron, pilkkaat minua." Sanoin tekeväni niin muutenkin.
Hän sanoi: "Haluan salata sen."
Vastasin: "Jos sanot sen, se toteutuu."
Käskin häntä kertomaan sen universumille, jotta se tapahtuisi. Hän suostui ja sanoi:
"Haluan ottaa suihin Wu-Tang Clanin jäseneltä."
Ajattelin heti sitä,
mitä äitini ehkä sanoisi.
Päätin, etten ole kuin äitini.
Kyseessä oli naisen unelma.
Katsoin häntä silmiin ja sanoin: "Sinun pitää yrittää.
Heitä on paljon." Niin minä sanoin.
Kolme kuukautta myöhemmin hän nousi heidän kiertuebussiinsa.
Hän kertoi heille. Ja arvatkaa mitä?
He kaikki suostuivat.
Jos ette tienneet, Wu-Tang Clanissa -
on yhdeksän jäsentä.
Yhdeksän.
Monta miestä.
Erittäin monta.
Voimmeko pysähtyä hetkeksi pohtimaan, kuinka monta kullia se tekee?
En ymmärrä, miten kukaan pystyy istumaan paikoillaan.
Joku ohittaa asian olankohautuksella. Mitä ihmettä?
Eikö se ole paljon? Sulkekaa silmät.
Kuvitelkaa yhdeksän kullia.
Ajattelette, että niitä on kaikkialla. Niitähän on yhdeksän.
En häpäise lutkia.
Sanon puolueettomasti, että yhdeksän on paljon mitä tahansa.
Entä jos söisin tänään yhdeksän pullaa,
ja kysyisitte, montako söin?
"Söin yhdeksän."
Tarjoutuisitte viemään minut ensiapuun.
Menetät jalan yön aikana. Nyt on kiire.
Yhdeksän kullia?
Ei voi olla totta.
Joillakin kestäisi 15 vuotta päästä yhdeksään kulliin.
Tälle naiselle se oli perustorstai.
Yritä kuvitella, kuinka paljon fyysistä työtä vaaditaan -
yhdeksän kenties ei kovin pienen kullin imemiseen.
Jos ette tienneet, Wu-Tang Clanin kaverit eivät näytä lainkaan minulta.
Heidän fysiikkansa on CrossFit-tasoa.
Ja te luulitte burpeeta rankaksi.
"Pärjäänkö hyvin?
Pidätkö minusta nyt?"
Kuinkakohan monen jälkeen hän pyysi pitää taukoa hetkisen?
"Mitä hittoa minä teen?
Miksi he ovat niin ilkeitä?
Montako niitä on?
Neljä! Vittu!
Loppuuko tämä jo?"
He sanovat: "Ei se vielä loppunut.
U-God, RZA, Rae, Ghost ja Meth. Ei vielä tullut valmista!"
Hän sanoo: "Kaulaani sattuu."
He kysyvät: "Etkö kuuntele musiikkiamme? Suojaa kaulaasi."
Huippuluokan vitsi koskien suihinottoa Wu-Tang Clanilta.
Hän oli oikea eläin. Kysyin häneltä, että jos hän voisi palata siihen päivään,
tekisikö hän jotakin toisin?
Hän sanoi: "Jättäisin lounaan välistä."
Minkäs teet? Hän on Philadelphiasta.
Mistä puhuimmekaan aiemmin? Aivan. Äidistäni. Siispä...
En enää riitele hänen kanssaan.
Jos olette samanlaisessa tilanteessa vanhemman kanssa,
ehkä koette samanlaisen heräämisen.
Hän soitti minulle minulle viime vuonna. Los Angelesissa oli tulipaloja.
Hän sanoi: "Tommy..." Hän ei ole paikallinen, jos ette tienneet.
Siksi hän puhuu niin oudosti.
Hän on Etelä-Amerikasta. Perusta.
Hän soitti minulle ja sanoi: "Tommy..."
Kysyessäni hän jatkoi: "Ovatko tulipalot pahoja?"
Sanoin, että ovat.
Yleensä ne ovat hyviä, mutta tämä on huono.
Hän kysyy: "Kuoleeko ihmisiä?"
Sanoin: "Kyllä, jos he palavat.
Se on tulta."
Hän asuu Floridassa, joten hän sanoi: "Teillä on paloja, meillä hurrikaaneja.
Ihmisiä kuolee kaikkialla. "
Sanoin: "Taidat katsella uutisia. Onko muuta raportoitavaa?"
Hän sanoi: "Minusta tämä tapahtuu syystä."
Vastasin: "Niin. Sääilmiöiden vuoksi."
Hän sanoi: "Ei.
Luulen, että Jumala yrittää lähettää meille viestin."
Minä teen näin.
"Minkä viestin?"
Hän vastaa: "Jumala yrittää saada meidät olemaan parempia ihmisiä."
Toisinaan joku sanoo jotakin, jonka jälkeen tietää varmasti,
että välillenne puhkeaa riita.
Sanat muodostuvat heidän huulillaan, ja tiedät hiillostavasi heitä kunnolla.
Tunsin kihisevän vihan kasvavan ja kuulin jo väitteeni omassa päässäni.
Kuulin ääneni sanovan:
"Tarkoitatko, että kaikkitietävä, rakastava ja läsnäoleva Jumalamme -
sytyttää ihmisiä palamaan -
ja hukuttaa heitä hurrikaaneihin, jotta halaisimme useammin?
Tuo on typerintä paskapuhetta ikinä."
Mutta juuri ennen kuin sanoin sen, minulle koitti se hetki.
Ajattelin, että mitä hyötyä siitä olisi?
Miksi riitelisin demonittaren kanssa?
Paholaisen sisar haluaa tahtonsa läpi.
Hänen mielensä ei muutu.
Siispä ensimmäistä kertaa elämässäni hengitin syvään ja sanoin: "Aivan.
Ymmärrän, miksi hän tekisi niin.
Toivottavasti hän lopettaa."
Hän tiesi, mitä tein, ja kysyi: "Mitä?"
Myötäilin. Hän kysyi: "Miksi teet näin?
Miksi et riitele kanssani?"
Sanoin: "En tiedä, äiti. Olet oikeassa, ja minä väärässä. Mitä sitten?"
Hän sanoi: "Tiedätkö mitä, Tommy?"
Kysyin, mitä. Hän sanoi: "Tiesin aina, että olet pieni narttu, Tommy."
Olin ihmeissäni.
Hän sanoi "Chao, puto" ja löi luurin korvaani.
Sellainen äitini on.
Kostin hänelle näin. Tarina on hauska.
En ikinä kiroile hänelle, vaikka sanonkin kaikenlaista hullua.
Vaikka olisin kuinka vihainen, en voi haistattaa hänelle vittua.
Se ei tunnu oikealta. Psykologinen sodankäynti on hauskempaa.
On kiva tietää, että voin kysyä äidiltäni kysymyksen,
ja pelkkä kysymyksen mainitseminen terrorisoi hänen mieltään vuosien ajan.
Kerran päätin pilata hänen päivänsä.
Valitsin joulun ja toimin tällä tavalla.
Jouluaamuna vanhempani ja heidän viisi koiraansa ovat luonani.
Äitini on upealla tuulella.
Hän on latinanainen jouluaamuna.
Sellaista iloa ei voi edes kuvailla. Hän tekee ruokaa ja tanssii samalla.
Jeesus-lapsi on täällä tänään
Hän tekee tyypillisiä latinojuttujaan.
Hän on äitini. Siispä...
Näin hänet.
Sanoin: "Äiti."
Hän kysyi: "Niin?"
Tunsin riemun pulppuavan hänestä ja tiesin hetken olevan täydellinen.
Kysyin: "Äiti, oletko ajatellut, että joudut joskus hautaamaan koirasi?"
Hän kysyi: "Miksi kysyt tuota?"
Sanoin, etten tiedä.
Jatkoin: "Tiedätkö, mitä tekisit, jos isä kuolisi ennen sinua?"
Hän sanoi: "En. En ole ajatellut sitä."
Sanoin: "Kysyn sitä nyt, joten ajattele."
Hän sanoi: "Rukoilen ja toivon kuolevani samana päivänä."
Vastasin: "Se olisikin kätevää hautajaisten ja testamenttien suhteen.
Se sopii kaikille, jos vain pystyt siihen.
Hän sanoi: "Hyvää joulua, Tom."
Vastasin: "Hyvää joulua sinullekin."
Isäni istui alle metrin päässä eikä kuullut sanaakaan keskustelusta.
Hän oli isätilassa ja tuijotteli kattoon.
Jos häntä kutsui, hän heräisi takaumasta.
"Hei, isä." "Aivan!"
Jessus.
Kysyin häneltä samaa.
"Oletko miettinyt, mitä tekisit, jos äiti kuolisi ennen sinua?"
Hän vastasi: "Pidän isotissisistä blondeista."
"Olet ilmeisesti ajatellut asiaa paljon."
Hän vastasi: "Joka ikinen ilta."
Sanoin, että heillä lienee erilaiset unet.
Jestas, mikä tyyppi.
Seitsemänkymppiset miehet ovat melkoisia.
Isäni on elämänsä hienossa vaiheessa,
jossa hän sanoo asioita, jotka eivät auta ketään millään lailla.
Tällä viikolla soitin hänelle ja kyselin kuulumisia.
Hän sanoi: "Homot eivät haittaa minua."
"Hieno juttu."
Hän jatkoi: "He elävät elämäänsä. Ketä se haittaa?" Sanoin, etten tiedä.
Sitten tuli hiljaista. Kysyin, loppuiko keskustelumme siihen.
Hän sanoi, että hän vain ajattelee. "On kiva kuunnella,
kun hengität luuriin."
Hän jatkoi: "Lähdemme risteilylle."
Käskin heidän pitää hauskaa ja kysyin, millä risteilylinjalla.
Hän vastasi: "Carnival."
Kysyin: "Eikö se muka ole bileristeily?"
Vannon lasteni nimeen, että isäni vastaus oli seuraavanlainen.
Hän sanoi: "Tämä pitää sanoa suoraan. Tykkään katsella mustien hauskanpitoa."
Mitä?
Me kaikkihan pidämme siitä, mutta pitääkö se sanoa ääneen?
Helvetin hullua.
Voitteko kuvitella isäni Carnival-risteilyn kannelle seisomaan?
"Mustilla on kivaa. Haetaanpa ruokaa."
Puhutaan vakavasti.
Meidän on korkea aika pitää parempaa huolta ympäristöstä.
Onko selvä? Hienoa.
Ehdottomasti.
Minusta vastuu kuuluu köyhille. Kerron, miksi.
He tonkivat jo roskiani, joten he voisivat erotella lasin muovista.
Kuulostaa siltä, että täällä on köyhiä.
Onpa iljettävää.
Tiedän tämän varmaksi.
Köyhät rakastavat Raamattua.
Se on nimittäin ainoa kirja, jonka saa ilmaiseksi.
Yrittäkää saada joku muu kirja ilmaiseksi ja kertokaa, onnistuitteko.
Voitteko kuvitella olevanne niin tyhmiä,
että olisitte taikauskoisia?
Miten kukaan voisi olla niin typerä?
Itse vihaan suunnattomasti taikauskoa ja taikauskoisia ihmisiä.
Vihaan heitä. On kurjaa olla autossa, kun joku jännittää sillan yli ajamista.
Tekisi mieli nousta autosta ja toivoa, että hän suistuisi sillalta.
He ovat tyhmiä. "Kello on 11.11.
Toivo jotakin."
Toivon, että joisit syanidista ja kivisirpaleista tehdyn smoothien.
Erityisesti yhden taikauskon ilmentymän pitäisi saada kaikki barrikadeille.
On uskomatonta, että vaikka asumme vauraassa ja kehittyneessä maassa,
hyväksymme kaikki sen,
että joissakin toimistorakennuksissa tai hotelleissa ei ole 13. kerrosta.
Ymmärrättekö lainkaan,
että järjestysnumerot lentävät romukoppaan ihmisten typeryyden takia?
Vaikka menisi kalliiseenkin hotelliin, 12. kerroksen jälkeen on 14. kerros.
Jos kysyy, miksei 13. kerrosta ole, vastaus on: "Se on pelottava numero.
Jos sellainen kerros olisi, siellä olisi aaveita ja peikkoja.
Jätimme sen siksi välistä, eikä täällä ole enää pelottavaa. "
Herää kysymys: "Oletko vitun cajun? Tällaisessakö maailmassa elämme?"
Enpä tiedä.
Piditte tuosta vitsistä,
mutta Raamattu-vitsi ei uponnut.
"Jumala kuulee esityksen."
Puhuin hänelle ennen esitystä, ja hän piti kulmastani. Ei siis hätää.
En pidä uskonnollisia ihmisiä tyhminä. Se olisi tylysti sanottu.
On hienoa, jos uskonnosta saa lohtua. En haukkuisi sen takia tyhmäksi.
Haukkuisin tyhmäksi vain sellaisia, jotka lukevat horoskooppinsa -
ja tekevät päätöksiä sen perusteella,
mitä planeetat tekevät.
En tiedä, oletteko viettäneet aikaa sellaisten siivellä eläjien kanssa.
He jakavat usein viisauttaan sanoen: "Anna mennä. Olet Kalat."
Kiitos vain.
Samat ihmiset pitävät ihmeenä sitä, että kahdella on sama syntymäpäivä.
Ihan kuin sitä pitäisi juhlia.
Sitten pitää selittää, ettei se ole outoa. "Meitä on itse asiassa paljon,
ja vaihtoehtoja vähän, joten se on yleistä." Ihme tyyppejä.
Murhatuulelle minut saavat kuitenkin ne,
jotka innostuvat syntymäpäivistä, jotka ovat lähellä toisiaan.
Ihan kuin siitä kannattaisi vauhkota.
Koen tätä hotelleissa kerran kuussa.
Kirjaudun sisään hotelliin, ja henkilötodistukseni tarkastetaan.
"Synnyitkö 16. huhtikuuta? Minä synnyin 3. huhtikuuta."
Sanon: "Hetkinen nyt vain!
Yritätkö tosiaan sanoa,
että kaksi viikkoa ennen syntymääni -
sinä synnyit?
Alushousuissani on nyt vanukasta."
Housuvanukastako?
Ällöä.
Muistan tytön, joka lanseerasi termin.
Vuosi oli 2002, ja monet teistä eivät tule pitämään tästä.
Sinä vuonna Ohion osavaltio voitti Yhdysvaltain jalkapallomestaruuden.
Ihan kuin välittäisitte jalkapallosta enemmän kuin Raamatusta. Oli miten oli...
Tiedän. Historia on syvältä.
Tapasin tytön pelin jälkeisenä päivänä.
Hän oli Columbuksesta. Koulu on siellä.
Sanoin jotakin aivan rennosti.
Kysyin: "Oletko Columbuksesta? Oletteko innoissanne mestaruudesta?"
Hän vastasi: "Innoissammeko? Minulla on vanukasta housuissani."
Se oli inhottavaa.
Sitten panin häntä, koska -
hän oli tuhma tyttö eikä hän valehdellut.
Se oli luin tapiokaa. Sitä piti lusikoida ja heittää olan yli.
Syököhän Cosby yhä vanukasta?
Mietin usein, onko hän säilyttänyt huumorintajunsa vankilassa.
Kiusaako hän muita matkalla suihkuun?
Ehkä hän sanoo: "Älä laita vanukaspyssyä rusinakakkuuni."
Näinkö?
He sanovat: "Hitto. Bill on vitun hullu.
Haen tupakan, Bill!"
Tiedätte, että pidän teistä. Miksikö?
Kerroin seksikokemuksen elämäni varrelta.
Aina, kun sellaista tapahtuu,
ja joku kertoo sellaista elämästään,
hän haluaa olla pidetty ja hyväksytty.
Aivan. Ehdottomasti.
Kuka kertoo parhaat tarinat?
Ne, jotka ovat uusia elämässäsi.
Miksikö? He antavat parastaan, koska haluavat tehdä sinuun vaikutuksen.
Kuka kertoo surkeimman tarinat? Parhaat ystävät.
He tietävät, ettet mene minnekään. He saattavat kertoa panneensa vaimoaan.
"Yritän syödä ja tunnen hänet. Hiljaa."
He väittävät tarinaa hyväksi ja kertovat, ettei vaimoa huvittanut.
Hän kuulemma häiritsi vaimoa sinnikkäästi.
Lopulta nainen murtui ja makasi hiljaa.
Onko ystävä Ted Bundy? Tarina on kamala.
Minäpä kerron hauskan tarinan.
Kun saavuin Los Angelesiin ensi kertaa vuosia sitten, tapasin baarissa naisen.
Hän vei minut kotiinsa.
Aloimme muhinoida. Allekirjoitin suostumuslomakkeet.
Aloimme siis muhinoida.
Sitä tehdessämme hän tunki sormen sisääni. Ilmeeni oli tällainen.
Hänen oli tällainen.
Lopulta innostuin.
Kas niin. Tarinani päättyi siihen.
Tavoitelkaa unelmianne.
Tarkoitan sitä. Se kuulostaa kornilta, mutta en tarkoita sitä niin.
Ajattelen sitä paljon, koska tapaan enemmän ihmisiä kuin kukaan teistä.
Ero on aivan valtava.
Ihmiset sanovat minulle kivoja juttuja. "Kiitos, kun tulit. Oli hauskaa."
Keskustelut menevät yleensä siihen, että kysyn heidän työstään.
Arvatkaa, mikä vastaus yleensä on?
"Työni on perseestä. Vihaan sitä." Kysyn, miksei hän tee jotakin muuta.
Vastaus on: "Olen jo pilannut elämäni. Hauska tavata. "
Se jää mieleeni. Siksi ajattelen asiaa.
Haluaisin antaa neuvon, jonka toivon teidän muistavan.
Teidän pitää kehittyä yhdessä asiassa. Se on tämä.
Opetelkaa hallitsemaan odotuksianne.
Sitä ei osaa syntyessään. Se on taito.
Siinä voi opetella hyväksi.
Mitä enemmän odotuksia hallitsee, sitä tyytyväisempi on.
Masennusta on vähemmän, ja onnea enemmän.
Kerron teille pahimmasta pettymyksestäni.
Se oli jälkeenpäin ajateltuna syytäni. Olen tajunnut sen vasta nyt.
Tämä saattaa järkyttää joitakin teistä.
Toivottavasti voimme oppia siitä jotakin.
Minäpä kerron.
Kuusysi on minusta yliarvostettua. Se on aivan syvältä.
Niin.
Huomaatteko? Jotkut taputtavat, ja toiset haluavat, että minut pidätetään.
Tarinan syy on tärkeämpi. Itse muistan, kun kuulin kyysysistä ensi kertaa.
Olin kolmannella luokalla ja liian nuori.
Vanhempi oppilas kertoi minulle. Kysyin: "Mitä? Samaan aikaanko?"
Sain melkein kohtauksen. En ymmärtänyt.
En voinut edes teeskennellä tajuavani.
Ajattelin, että se on kuin söisi jätskillä kuorrutettua hampparia paskantaessaan.
Vanhempi oppilas vahvisti epäilykseni.
Siitä lähtien minulla oli pakkomielle. En liioittele puhuessani pakkomielteestä.
En sano sitä tarinan takia.
Puhuin, ajattelin, uneksin, lauloin ja vitsailin vain kuusysistä.
Raapustin numeroa kouluvihkoihin.
Urheilujoukkueissa halusin sen numeron.
Minua käskettiin rauhoittumaan viitosluokan koripallossa.
Isäni kysyessä joululahjatoiveita -
sanoin haluavani kuusysin. Isä käski lopettamaan hokemisen.
En suostunut lopettamaan.
"Kuusysi. Siitä tulee parasta. Kuusysi on parasta.
Kuin polttaisi metaa Jumalan kullista. Haluan kokeilla."
Kasvatin jatkuvasti odotuksiani -
ja kun viimein sain kokeilla sitä,
arvatkaa, mitä sanoin?
"Nousisitko päältäni?
Niskaan sattuu.
En saa nenääni pois tieltä.
Tuntuuko hyvältä? Tämä käy työstä.
Olisi kivempaa, jos kääntyisit ympäri ja hoitelisit minut.
Tekisin samoin sinulle. Miksi molemmat pitää tehdä samaan aikaan?
Olemmeko myöhässä jostakin?
Palaako nuorisopappi minuuttien päästä?
Odotetaan vuoroamme kuin päiväkodissa."
Millainen hullu kuusysittää aikuisena?
Jos olet mies, toivottavasti olet sentään kohtelias -
ja makaat selälläsi toisin kuin ne siat, jotka tekevät näin.
"Pidän tästä kulmasta enemmän.
Alla oleva taistelee hengestään."
Mies sanoo: "Tuntuupa hyvältä."
Se tuntuu varmasti hyvältä.
Tunget kulliasi alla olevan kurkkuun.
Maalaan mahdollisimman kauhean kuvan -
eräästä ihanasta naisesta. Kuvitelkaa äitinne makaamaan selällään -
ja odottamaan kuusysiä alla olevana osapuolena.
Hän ajattelee: "Mitä vittua?"
Hänellä on kasvoillaan ilme,
joka sanoo: "Löytääkö etsintäpartio minut täältä?"
Ja sitten ällöttävä mies,
kuten minä, sanoo: "Noustaampa satulaan."
Siellä on kikkareita ja nöyhtää.
Äitisi on tässä, ja minä tässä.
Jos teen näin, hän kysyy: "Mitä otsallani on?"
Vastaan: "Suoleni.
Se muistuttaa märkää roskapussia."
Austinissa on ollut mahtavaa. Kiitos, kun tulitte. Arvostan sitä.
Nähdään ensi kerralla. Hyvää yötä.
OHJELMA ON OMISTETTU FEEFOLLE LEPÄÄ RAUHASSA
Tekstitys: Milka-Maria Mauranen