Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hogy vagytok?
Francba!
Köszönöm!
Hogy vagytok, srácok?
Kösz! Örülök, hogy itt vagyok, Texasban, Austinban.
Igen.
Amikor turnézom, otthon marad a feleségem a két fiammal.
Nagyon ragaszkodik hozzám.
Sír, amikor elmegyek.
Tényleg.
Mindig.
Mindig sír.
Azt mondja: „Olyan nehéz lesz nélküled.”
Nekem meg színészkednem kell.
„Nekem is nehéz lesz nélküled.”
Nem nehéz.
Szuper!
Öt perce játszottam el az öltözőben a telefonba.
Azt mondta: „Magányos vagyok itthon.”
Én meg: „Én is magányos vagyok itt.”
Nem vagyok.
Remek nő.
Szeretem. A gyerekeket jobban, de őt is szeretem.
Másféle szeretet, oké?
Először is, a gyerekekkel nem akarok szexelni.
„Helyes, Tom.” Szóval...
Nem lehet elmondani, mennyire megszereti az ember a gyerekeit.
Tényleg. Én most már tudom,
és mindig elcsodálkozom azokon, akiknek nincs gyereke,
de azt állítják, értik.
Ez a kedvencem.
Ha mondjuk egy barátom, akinek nincs gyereke, azt mondja:
„Látom, mennyire szereted a gyerekeidet.
Tökre megértem, mit érzel, mert...
én is szeretem a kutyámat.”
Én meg: „Persze.”
Nem.
Az állatok szeretete is nagy dolog. Valódi szeretet.
- Igen! - Abszolút.
Egész életemben voltak állataim. A legjobb.
Mentettem állatokat. Csak ajánlani tudom.
Van egy kutyám, akit imádok.
De nagy különbség van aközött,
ahogy a kutyámat és a gyerekeimet szeretem.
Ha a kutyám bántaná bármelyik gyerekemet,
azonnal, gondolkodás nélkül...
megfojtanám a kutyát.
Hiába vonyítana.
Pont így.
Aztán odaadnám a fiamnak.
„Bántott téged, emlékszel? Megöltem.”
Mire ő: „Mi a szart kezdjek...
ezzel a döglött kutyával?”
„Nem tudom. Tanuld meg megvédeni magad, hogy ne kelljen több ilyet csinálnom.”
Tudom.
Ez a vicc nagyon megosztó. Az volt...
az egész turné alatt.
Két táborra osztja a közönséget.
Vannak, akik szerint nem kell a vonyítás.
Túl valóságos lesz tőle.
Mások szerint kell a vonyítás. Az a legjobb része.
Ti tudjátok, hova tartoztok.
Igen.
Ha gyereked van, őrültségeket csinálsz. Nem mindenre vagyok büszke.
Tavaly nyáron történt először, hogy valaki piszkálta a gyerekemet.
Nem vettem túl jól.
Elvittem a nagyobbik fiamat egy parkba.
Két és fél éves volt.
A legcukibb gyerek a világon.
Sétál a parkban és odasétál a játszótérre.
És ahogy megy, rálép az egyik játékra, és egy idősebb gyerek...
Mármint négyéves.
Azt mondja: „Nem játszhatsz ezzel. Az enyém.”
Én meg: „Lerúgom a fejedet!”
Azt mondja: „Mi?”
Én meg: „Kicsinállak! Most!”
Elbőgi magát. Nevetek.
Mindenki körénk gyűlik.
Nem tehetsz ilyet.
Nem viselkedhetsz így egy szaros kissráccal.
Szitkozódhatsz mellettük.
Őket nem szidhatod. Nagy különbség.
Mellettük, igen,
aztán elképzelheted, hogy elismétlik otthon,
és bajba kerülnek, ami megnyugtató gondolat.
De ritmusosan kell, különben nem jegyzik meg,
mert csak ostoba kölykök.
Szóval azt kell mondani:
„Kaki, pisi, seggemet nyald ki,
baszd meg anyádat, te geci!”
A gyerek meg...
„Az micsoda?”
„Kérdezd csak meg anyukádtól!”
Ahogy mennek el, még bevihettek egy véletlennek álcázott ütést.
Próbáltam, akkor kell,
amikor mennek el.
Így, mire ők...
„Kaki, pisi, seggemet nyald ki...”
Találkoztál már olyannal,
aki annyira unalmas volt, hogy szinte gyilkolt?
Beszélsz velük, és úgy érzed, száll ki belőled az élet.
És erről ők tehetnek.
Úgy hívták, Craig. Akkor találkoztunk...
Megjegyeztem.
„Életem végéig emlékezni fogok rád!”
A bankban találkoztunk.
Pénztáros volt?
Nem.
Biztonsági őr?
Nem.
Mi volt a dolga?
Nem tudom. Ki az, aki csak ott áll a bank...
előterében.
Akitől megkérdezed, ott dolgozik-e.
Ő meg azt válaszolja: „Gondolom.”
Az előcsarnok dísze.
Megláttam. Összenéztünk.
Nem tudom, ti hogy vagytok vele, nálam a szemkontaktust...
Napközben. Nem éjszaka.
De napközben...
az illendőség diktálja. Észrevettelek.
Felvettük a szemkontaktust, és azt mondtam: „Hogy van?” Mire ő...
Én meg: „Oké.”
Odaértem a második ajtóhoz, amin be kellett mennem.
Ahogy nyúlok az ajtóhoz, azt hallom: „Bemegy a bankba?”
„Ez egy bank?”
„Igen.”
„Akkor szeretnék.”
„Menjen csak!”
Mire én...
„Rendben.
Köszönöm.”
Megfordultam,
mire azt mondja: „Jövő héten Virginiába megyek.”
„Ezt nekem mondja?”
„Megkérdezte, hogy vagyok, amikor belépett.
Végig kellett gondolnom.
Ez van velem.”
„Ez a leghihetetlenebb, amit valaha hallottam.
Ez a kérdés nem pont így működik, de oké.”
Visszafordulok az ajtó felé.
„Ott lakik a húgom.” Én meg:
„Mióta lakik ott?”
Besétáltam a csapdába.
„Tizenöt éve.”
„Még sosem járt ott?” Azt mondja: „Nem.”
Ránézek. „Autóval jár dolgozni? Maga vezet vagy...
elhozza valaki?” Érted, mire gondolok?
Azt hiszem...
Igen.
Azt hiszem, látta az arcomon.
Egyszer csak azt mondta: „Én vezetek.”
Én meg: „Nem semmi, ember. Nem semmi.
Én is vezetek. Elképesztő.
Be kell mennem.”
„Igen, megnézzük Washingtont, meg amit ott kell.”
„Szívesen beszélgetnék, de be kell tennem a pénzem.”
„Itt leszek, amikor kijön.” Mire én: „A kurva anyádat.”
Rohadjon meg!
És rohadjon meg minden hozzá hasonló.
Ha veszed a bátorságot, hogy elmondd, hogy vagy, valakinek
aki azt kérdezte: „Hogy vagy?”
az tapintatlan és önző dolog, oké?
Komolyan.
Két elfogadható válasz van arra, hogy „Hogy van?”
„Jól” és „remekül”.
Ha pocsékul vagy, azt mondod: „Jól.”
Nem terhelsz másokat a valódi problémáiddal
egy udvarias beszélgetés során.
Igen.
Így van.
Tudod, miért?
Mert senkit nem érdekelnek a problémáid.
Puha lesz tőlük a pöcsöm,
pedig keménynek kéne maradnia.
Na most...
Tudod, ki működtet jó rendszert?
Rodrigo Duterte, a Fülöp-szigetek elnöke.
Ha valaki nem tudná,
a Fülöp-szigetek elnöke hihetetlenül menő arc, és...
rengeteg szuper ötlete van.
Az egyik, hogy van egy motoros kivégzőosztaga,
ami megy, és egyből meggyilkolja, akit kell.
Nincs letartóztatás, nincs tárgyalás.
Kivel csinálják ezt?
Drogdílerekkel és feltételezett droghasználókkal.
„Feltételezett.”
Tudod, hány fáradt ember hal meg Manilában minden nap?
Hát nem őrület?
Csak kisétálsz a házból hajnali ötkor. „Basszus.”
Aztán hallasz valamit... „Hé!
Fent vagyok!”
Odagurulnak: „Be vagy állva?” „Most keltem.”
„Be vagy állva.” Puff. Kinyírtak.
Rettenetes.
Vállalhatatlan.
Remélem, itt is bevezetik.
Nem...
Persze nem a droghasználók ellen.
Hanem akik nyilvános helyen beszélnek kihangosított telefonba,
az arcuk előtt tartva a mobilt, így.
Tudod?
Kik ezek, akik tudomást sem vesznek a körülöttük levő világról?
Sorban állsz a kávédért,
és végig kell hallgatnod egy hosszú és lenyűgöző történetet.
Valahogy így: „Mit csináltál tegnap este?”
El kéne vágni a torkát, ott, a sorban.
Odébb rúgni a testet. „Kérhetnék egy kávét?”
Túl agresszív? Tudom. Szóval...
Tudod, kiknek a golyóira csapnám rá a postaláda tetejét...
húsz teljes percre?
A felnőtt férfiakéra, akik a reggel hatos repülővel mennek,
és még sosem láttak felhőket.
Nem tudom...
hogy...
volt-e már szerencséd felszállni egy kora reggeli gépre,
ahol az az íratlan szabály, hogy mindenki sötétben marad,
hadd pihenhessünk az úton.
De mindig van egy TikTok a 16C-n...
Igen.
Mindig van valaki, aki ilyeneket mond: „Még sosem láttam ilyen felhőt!
Ott is van egy!”
„Kibaszott négyéves vagy?”
Húzd le a napellenzőt, seggfej! Pihenni próbálunk.”
Meg azok, akik matricákat ragasztanak az autó hátsó szélvédőjére,
a családtagok nevével.
Nyilvánosan ki kellene végezni őket...
az autóban, hogy az ablakon lehessen számolni.
Hát nem elképesztő?
Nincs bennük semmi védőösztön?
Kész őrület.
Megállsz a piros lámpánál,
és az előtted álló autó azt mondja: „Ugyan nem kérdezted, de...
anya meg apa ül bent...
és Brian meg Marissa.
És Brian mellett azért van focilabda...
mert Brian imádja a focit.”
Vajon Brian azt is imádja, ha zaklatják? Mert...
a nevét és a kedvenc játékát közszemlére tetted.
Elment a kibaszott eszed?
Miért nem írtad oda a lakcímedet is, meg a napirendjét,
közvetlenül mellé?
„Brian reggel hatkor kel, egyre hazaér, hétkor fürdik.
Nézz be, ha van kedved.”
Ez nem oké.
Srácok...
gondoltatok már rá, hányszor feküdtetek le a párotokkal?
Nem kell tudni a választ. Inkább elkezdem. Oké?
Ha pontosan tudod, az ijesztő, és...
megkérlek, hogy távozz.
Igen. Ha azt gondolod: „Végre valaki megkérdezte!
Kilencszázhuszonhat!”
Arra van a kijárat. Csak azt...
Azt akarom mondani, hogy joggal feltételezhetjük,
hogy ha három éve együtt vagy valakivel, és minden rendben,
akkor pár százszor lefeküdtetek egymással.
Igaz? Igaz.
Na most, gondold végig, hogy az apád...
hányszor ment el az anyádban.
Rengetegszer.
„Tom, miért mondasz ilyet?”
Alapvetően azt gondolom, hogy mindannyiunk anyja
spermatartály, de...
a te anyád inkább, mint az enyém.
Nehéz szabadulni ettől a képtől, ugye?
„Az istenit, az anyámból csöpög a geci?”
Valószínűleg igen.
Tiszta nedves. Nézd...
az anyád sok rosszaságot csinált.
Beszéljünk róla!
Rosszalkodott bizony. És...
Meg akarom védeni, oké?
Nem az ő hibája.
Hanem az apádé, nyilván.
Az apád, már elnézést, de tulajdonképpen seggfej. Egy kicsit.
Ha azt mondod: „Az én apám nem!
Jó ember...”
Igen, hozzád jó.
De anyáddal nem mindig ilyen.
Ha már három évtizede együtt vannak,
nem gondolhatod, hogy nem mondott semmi disznóságot...
olykor-olykor?
Mondott.
Fekszenek az ágyban.
Apád forgolódik, nem tud aludni...
Szegény anyád megkérdezi: „Minden rendben, drágám?
„Persze.”
„Ízlett a vacsora?”
„Ja. Fogd be, aludni próbálok!”
„Tudok segíteni valahogy?”
„Igen. Bekaphatod a faszomat!”
És tudod, mit?
Szegény anyád meg is teszi. Igen...
mert faszszopó. Szóval anyád lecsúszik...
és azt mondja: „Imádom az életem!”
Ez az anyád. Na most...
A nagymamád.
Gondolj bele, ő miket csinált.
A vasúti síneken, vagy ahol akkoriban dugtak.
El Pasóban. Mit tudom én.
Azt gondolod: „Miért mondasz ilyeneket, Tom?”
Mert szórakoztató.
Mert örülök, ha kiborítok másokat.
Igen. Nem tudom, mit mond ez el rólam,
de ilyenkor... mintha rezesbanda húzná bennem:
„Szép munka!”
Igen.
Elképzelem, amint valaki azt gondolja: „Jól szórakoztam...
amíg le nem kurvázta az anyámat.”
És ettől jó kedvem lesz. Nem tudom.
Van, aki el akarja mondani, hogy megbántottam.
Megpróbálják elmondani. Írnak egy üzenetet, amit nem olvasok el...
Régebben elolvastam. Mindet.
És sok időbe telt, amíg rájöttem, hogy nem kell mindent elolvasni.
Egy előadónak nem kell elolvasnia mindent, amit kap.
Ezt sokáig nem tudtam. Bár tudtam volna, mert az ilyesmi mély nyomokat hagy.
Öt éve kerültem először bajba amiatt, amit mondtam.
Az volt a baj, hogy azt mondtam a tévében, „cigány”.
Nem mondtam túl jókat róluk, hadd...
pontosítsak.
Azt mondtam: „Ki ne utálná a cigányokat?”
És aztán...
a műsorban mindenki egyetértett, de aztán...
később eljutott hozzájuk.
És megkerestek.
A cigányok elnöke...
üzent nekem.
Gondolom, lopott hozzá egy mobilt. Szóval írt nekem.
Látszik, ki vándorol. Szóval...
küldött egy üzenetet. „Kimondta a c-betűs szót!”
„Mi van?
A c-betűs szót?”
Felnőtt férfi vagyok. És ez egy e-mail. Micsoda rinyáló r-betűs szó!
Nem akartam túltolni, nehogy k-betűs legyen belőle.
Mi a helyzet, n-betűseim? Szóval...
Haver...
Ez itt modern stand-up, haladj a korral!
Folytatta.
Azt mondja: „Csak hogy tudja, büszkék vagyunk a származásunkra.”
Én meg: „Legyenek is! Másuk úgysincs.
Remélem, jól megy a sátorverés.”
Igen, még bókoltam is.
Azt mondtam: „Örülök, hogy büszkék rá, lehetnek is!”
Komolyan. Nem mindenki lehet. Nem igaz?
Mindenki magát tartja a legjobbnak. Pedig nem az.
Nem lehet mindenki a legjobb.
Komolyan mondom. Mindenki...
Csak egy példa, hogy érthető legyen.
Hányan vannak itt mondjuk olaszok?
Oké.
Többiek, nincs elegetek belőlük kicsit? Ugye?
„Mi vagyunk a legjobbak! Tészta, baszd meg!”
Te meg: „Oké.” Szóval...
A tészta kínai. Nyugi. Szóval...
De azért olvastam az üzeneteket.
Olvastam, olvastam.
És aztán nemrég, hat hét alatt
kétszázezer e-mailt és üzenetet kaptam Louisiana államból,
mert egy fellépésen velük viccelődtem.
Aki nem tudná, egy korábbi műsorban volt egy viccem...
és...
Nem baj.
Elég béna vicc volt.
A lényege valami ilyesmi: „Tudod, mit?
Építeni kellene egy falat,
mégpedig a köré a kibaszott állam köré.”
Ez volt a vicc.
Olyan hülye voltam, hogy azt hittem, mindenkinek tetszeni fog.
De nem tetszett.
Azoknak nem, akikről szólt.
Annyi rossz helyesírású halálos fenyegetést kaptam...
Azt gondoltam: „Mi ez? Kreol? Mi az fenét akar mondani?”
Rengetegszer kérdeznek erről, a hírekbe is bekerültem...
úgyhogy most feladom magam, oké?
Ez az igazság.
Nem mondtam volna annyi rosszat róluk,
ha hamarabb járok Arkansasban.
Micsoda?
Micsoda...
kibaszott szemétdomb az a hely.
Szerintem, ha bárki lehúzza a vécét Louisianában,
az mind Arkansasban landol.
Olyan a szaga, mint a széttört álmoknak, a segglyukaknak és...
egy kis barbecue-nak, de...
az igazán lenyűgöző ez.
A legtöbben nem találkoznak ezzel soha,
de ha megsértesz egy nagyobb csoportot,
mondjuk egy egész államot,
akkor nagyon sokat tanulsz róluk.
Nem mintha akarnál.
De ragaszkodnak hozzá.
Most már mindent tudok Louisianáról. Borzalmas.
Pont annak a helynek vagyok a szakértője,
ahova legkevésbé akarok menni.
Az állam mottója pörög a fejemben,
mintha a Dow Jones index lenne, mindig, éjjel-nappal.
„Louisiana, ahol az emberek a kocsiban cigiznek a gyerekeik mellett.”
Arkansas meg: „Végeztél a kölökkel?
Most mihez kezdesz vele?” „Megesszük. Mire gondolsz?
Ide!”
Na most...
Sok üzenetet kaptam Down-szindrómásoktól is.
Vicces volt.
Az az igazság,
hogy a Down-szindrómások
sokkal érthetőbben fogalmaznak, mint a louisianaiak.
Velük lehetett beszélgetni.
Azt hiszem, sokat fejlődtem azóta. Komolyan. Érettebb lettem.
Azt gondolom például,
hogy régimódi dolog azt mondani: „Kibaszott r-betűs vagy?”
Re-tar... Érted.
Méghozzá azért,
mert azt akarom valójában mondani: „Hülye vagy?
Idióta? Kretén?”
És erre nem ez a megfelelő szó.
A megfelelő szó a „cajun”.
Úgyhogy mostantól ezt fogom használni.
Kapjátok be!
Ez a lényeg.
Igen.
De szeretném, ha valamit tudnátok.
Nem az a humorista vagyok,
aki nem érti, miért sértődik meg bárki bármin.
Ez a legostobább hozzáállás.
Én megértem.
Szerintem mindenkinek joga van megsértődni a sértésektől,
és ahhoz is joga van, hogy felszólaljon.
Viszont az nem várható el szerintem, hogy ezzel bárki bármit kezdjen.
Igen.
Pont úgy, mint bármely más érzés esetén.
„Kanos vagyok. Éhes vagyok. Fáradt vagyok.”
„Hű, de sok minden történik veled.
Akkor verd ki, egyél egy szendvicset, aludj egyet.
A te dolgod.
Ránthatok rajta egyet kezdésnek, de...
befejezni nem fogom.”
Azt is gondolom, hogy jogom van válaszolni.
Így kéne működnie.
Mondok valamit, te is mondasz valamit,
és így tovább.
Szóval ezt mondom. Nem ijedek meg a háborgóktól.
Komolyan. Nem érint meg.
Minden nap érzelmileg instabil emberek vesznek körül.
Van két gyerekem, és...
hozzám jönnek a problémáikkal. Beszélgetünk róluk.
Másképp beszélek velük, mint másokkal.
Odajön a nagyobbik és azt mondja:
„Hangos...
Ott.”
Én meg azt válaszolom: „Tényleg?
Akkor ne menj oda!”
Mire ő: „Jó.”
Én meg: „Oké.”
És cuppanós puszit nyomok a fejére.
Így fogok beszélni a felnőttekkel is, akik megsértődnek a vicceken.
Igen.
Az a legjobb, hogy nem kell egyetértenünk.
Ez a jó ebben az országban.
Nem kell egyetértened, de tudod, mit gondolok.
Ha odajössz, és azt mondod:
„Nagyon megbántott az a vicc, amit mondtál...”
„Tényleg? Nem kellene semmit hallanod, amivel nem értesz egyet!
Maradj otthon! Cupp.”
És adnék egy puszit.
Gondolkodtál már azon, milyen rabszolgatartó lettél volna?
Na most...
Nem most.
1831-et írunk, fehér vagy, ott élsz...
pontosan ott, ahol most.
Azt gondolod: „Nem akarom ezt játszani.” Jól van...
Leszarom, én játszom.
Tudom, milyen lettem volna. Autókat is imádok venni.
„Tudom, már van három, de nézd meg ezt a fickót!” Oké...
Ha nem tetszett a vicc, ne gondolj rá.
Nők.
Azt hiszitek, szinte egyenrangúak vagytok? Nem vagytok.
A ti oldalatokon állok.
Nem azt mondom, ne is legyetek. Csak, hogy nem vagytok. Van szemem.
Nem vagytok. Nem érzitek az egyenlőtlenséget?
A férfiak több pénzt kapnak ugyanazért a munkáért.
Egy pont ide.
A nők megsértődnek ránk olyanokért, amit álmukban csináltunk.
Egy pont oda.
Szarság, nem?
Ülsz a reggelinél és azt gondolod: „Miért néz rám így?”
Azt mondja: „Nagy fasz voltál álmomban.”
Te meg: „Oké.
Ez most komoly?
Bocsánatot kérek...
azért, amit az álmodban tettem.”
Mire ő: „Köszönöm.” Te meg...
„Elhúzok innen, de gyorsan.”
Szerintem a társadalmi erőviszonyokat egy férfi állította be.
Nyilván.
Eleinte egyenlőséget akart. Mélyen hiszek ebben.
Szerintem aznap, amikor hozzákezdett,
elindult reggel otthonról, és a felesége elé állt az ajtóban.
„Álmomban egy kis barna ribanc mellei közé élveztél.”
Mire a férfi: „Tudod, mit?
Nem.
Hívásokat fogsz fogadni. Ennyi.” Azzal kisétált.
Oké.
A saját kultúránkkal sem lehet viccelni?
Tényleg?
Ez sem vicces?
Biztos van itt, aki azt gondolja: „Én is ezt csinálom.” Szerinted vicces?
Hétfőn bemegy: „Köszönjük a hívását...
A fenébe azzal a csávóval!” Ugye?
Néha furcsa formákban nyilvánul meg
a nemek közti egyenlőtlenség.
Persze, amikor azt mondom, „nemek”,
csak kettőre gondolok a több száz közül.
Szeretném tisztázni, mit gondolok erről.
Szívesen hívok mindenkit annak, aminek akarja, hogy hívják.
Semmi gondom vele.
Akár cipőfűző is lehetsz, ha szeretnél.
Szólíthatlak Fűző Zizinek, ha azt akarod.
Hülyeségnek tartom-e?
Igen. A tollast is, mégis olimpiai szám.
Érted? Szóval...
Ez történt. Néhány hónapja forgattam egy filmet,
és egyik nap hamarabb befejeztük a forgatást.
Késő délután volt.
Sétálok, és meglátok egy kocsmát az út túloldalán.
Gondolom, bemegyek, iszom valamit, aztán visszamegyek a hotelbe.
Egyszerű, nem?
Besétálok, és látom, hogy a pultnál ül egy nő,
és olyasmit csinál, amit leginkább elbaszottnak mondanék.
„Ezt meg hogy érted, Tom?”
Van egy bizonyos normális viselkedés,
amit a pultnál ülőknél tapasztalni szokás.
A bárpultnál ülve természetes, ha így csinálsz,
vagy így: „Helló!”
vagy akár így...
Ez a hölgy ott ült a pultnál, és így csinált...
„Mit maszatol ott? Mi a fenét művel?”
Későn is vettem észre.
Miközben elsétáltam mellette. Ez előfordul, nem?
Sétálsz, és észreveszel valamit közben.
„Itt valami furcsa.” És továbbsétálsz.
Aztán: „Ezt látnom kell még egyszer.
De hogy láthatnám megint?”
Középen vagyok,
és azt látom, hogy a nő nyilvános helyen, délután fél ötkor
ül és kibaszottul...
Játszik magával. Nem is tudom.
A nunijával. Érted, mit akarok mondani.
És nem volt szexi, ha ez érdekel.
Ha azt kérdeznéd: „Kibaszott szexi volt?”
Nem, nem volt az.
És ezért egyből árulkodtam is.
Tudod, hogy megy ez. Szóval...
Odamentem a kidobósráchoz. „Elnézést!
Az a nem épp modell csaj ott...
magához nyúlt a bárpultnál.”
A kigyúrt, nagydarab csávó rám néz, és azt mondja...
Mire én: „Ja. Beszélj vele.” Ő meg...
Én meg: „Tessék?”
„Nem akarok belefolyni ebbe.”
Szerintem senki nem akar.
Egy nő maszturbál a pultnál.
Őt meg...
Mintha az én felháborító kérésem akasztaná ki.
Azt mondja: „Oké, haver. Jézusom.”
Feláll, felé indul, félútig jut, megfordul,
és azt mondja: „Nem megy.”
Mondom: „Muszáj!”
Odahívja a hoszteszlányt.
Helyes, 22 éves kiscsaj. „Mi az, fiúk?”
„Csinálj ezzel valamit!” „Oké!”
Odamegy, nagyon udvarias, ami elég elbaszott...
figyelembe véve a körülményeket.
Nem hallom, de a testbeszédét értem.
Azt mondja: „Helló!”
Aztán: „Mindenki lát téged.”
Aztán: „Hagyd abba!
Hagyd abba!”
És: „Megígéred?”
Végül: „Köszönöm.”
Aztán visszajön és azt mondja: „Abbahagyta.”
Mondom: „Végzett vagy abbahagyta?”
„Abbahagyta.”
„Oké.” Aztán megkérdezem: „Várj, itt maradhat?”
A lány meg: „Igen.”
„Miért?”
Azt mondja: „Mert abbahagyta.”
„Bocs, de én is itt maradhatnék...
miután a pultnál játszottam a pöcsömmel?
Így...
Megkocogtatnák a vállam? 'Elnézést,
visszatennéd a farkad a gatyádba?
Kösz. Hozhatok még csibefalatokat vagy Sprite-ot?'
A különleges osztag megrohamozná az épületet,
valaki szétverné a kurva fejemet a pulton,
és díszmenetben vonulnának el a holttestemmel.”
Azt mondja: „Igazad van.”
Talán túlreagálom. Nem tudom.
Ritkán recskázok kocsmákban.
Pár éve még nem gondoltam, hogy ezt le kell szögeznem,
de a mostani botrányok fényében, nem recskázok kocsmákban.
Ez a másik oka, hogy nem olvasok el semmit.
Folyamatosan kapom az üzeneteket. „Nagy rajongód vagyok,
Ne zaklass senkit, lécci,
hadd maradhassak a rajongód!”
Először is, jóban-rosszban ki kell tartani, ribi.
Igen.
Fél szívvel ne legyenek a rajongóim.
Másodszor...
erre mit kéne válaszoljak? „Kösz, haver!
Már majdnem akartam, amikor elolvastam az e-mailedet, Kyle.”
Kapd be, Kyle.
Ne aggódjatok miattam. Nem recskázok nyilvános helyen.
Nem erre izgulok.
Valami másra.
Megmondom, mire.
Azt gondoljátok: „Oké...”
- Jól van. - Igen!
Ha akarjátok hallani, ahogy maszturbálok,
csak hívjatok fel és mondjátok,
hogy mégsem tudtok eljönni ma este.
Abban a percben rárántok.
Nem vagyok társasági ember. Ezt a hívást várom.
Ez a kedvenc hívásom. Különösen, amikor már indulnék.
Az többszörös orgazmus.
Lépek ki a házból: „Kurvára nincs kedvem találkozni velük.”
Erre felhívnak: „Mégsem tudunk menni.”
Én meg: „Folytasd csak.
Miért?”
„Volt egy autóbalesetünk.”
Mire én: „Ó!
Jól vagytok?”
Jól vannak, de mégsem jönnek el a vacsorára. Oké.
„Jól van, most takaríts fel, Tom.”
Szóval apa vagyok.
És...
Ettől változtam egy kicsit.
Nem sokat. De kell változni kicsit.
Van az a mondás: „Ha gyereked van, megváltozol.”
Szerintem... Helyesebb lenne így:
„Ha gyereked van, meg kellene változnod.”
Nagyon gyanús, ha valaki azt mondja:
„Négy gyerekem van. Semmit nem változtam.” „Hihetetlenül labilis lehetsz. Jó tudni.”
Nem kell nagy változás.
Csak végiggondolod az életed, és változtatsz.
Nagyon büszke vagyok erre a változásra.
Amikor gyerekeim lettek, rájöttem, hogy nincs se időm, se energiám.
Valamiből vissza kellett vennem. Tudod, mi lett az?
Hogy mindenkivel vitatkozom.
A barátaimmal, a családommal. Már nem megyek bele.
Amint elkezdődik, kicselezem őket.
Amint vitatkozni kezdenénk és azt mondják: „Nem értek egyet,”
azt mondom: „De én igen!”
„Mi?”
„Ahogy megszólaltál, meggondoltam magam.
Ennyire nem akarok veled beszélni.”
Szabad vagyok. Fantasztikus érzés. De...
Nem mindenkinek tetszik. Az anyám például nem rajong érte.
Él-hal a vitákért.
Vannak, akik így működnek.
Él-hal a harcért.
Kibaszottul csak döfni, szúrni, vágni akar. Imádja.
Nagy álomgyilkos is, ami...
nem éppen a kedvenc tulajdonságom egy emberben.
Tudod, mit csinál?
Bármit mondasz vagy teszel, bármivel próbálkozol, azt mondja:
„Nem megy.”
Te meg: „Milyen jó, hogy mellettem állsz!”
Az ilyesmi benned marad.
Lefogadom, hogy már ennyitől is feljönnek az emlékek.
Ilyen nagy hatásuk van. Emlékszem...
Emlékszem, amikor mondtam, hogy humorista leszek. Évekkel ezelőtt.
„Los Angelesbe megyek humoristának.” Mire ő: „Elmehetnél inkább a postára.”
Naiv voltam.
„A postán szoktak tartani stand-upot?”
„Nem, dolgozni menj!”
„A stand-up lesz a munkám!”
Mire ő: „Értem.”
„Várj. Éppen az álmomról mesélek,
te meg azt mondod, legyek postás?”
Mire azt mondja: „Igen.”
Most már minden oké.
Szépen megélek belőle. Ő is tudja.
Nyilván. Folyton basztat valamivel, de...
Néha szórakozom is.
Tudod, mit küldtem anyámnak pár hete,
a 75. születésnapjára?
Egy kibaszott bélyeggyűjteményt. És...
Írtam bele egy üzenetet. „Ezeket kaptam ma a melóban.”
Így.
Ne érezd rosszul magad. Elintéztem.
Igen, nagy fasz, de...
Az.
Nem szeretem ezt az álomgyilkos dolgot.
Az ellenkezője vagyok. Bátorítom az álmokat.
Bármilyen őrült ötlettel állsz elő, lelkes leszek, oké?
Imádom, ha az embereknek lehetetlen álmaik vannak.
Végre kimondtam. Mindenki ilyenekkel jön:
„Nyitok egy hot dog standot, ahol csizmát árulok.”
Én meg: „Oké, találjuk ki, hogyan!”
Imádom. Azt akarom, hogy mindenkinek őrült álmai legyenek.
Komolyan mondom.
Én adom a legjobb tanácsokat, komolyan, nem vicc,
ha valóra akarod váltani az álmod.
Remélem, itt mindenki valóra akarja.
Ez az igazság. Azt hiszem... Így igaz.
Ha elfogadod, hogy az álmod esetleg nem a terv szerint alakul,
akkor attól is elégedett leszel, hogy megpróbáltad.
Úgyhogy mindig kövesd az álmaidat!
Különben mi értelme élni, nem?
Igen.
Hadd támasszam ezt alá egy történettel.
Emlékszem, két éve egy kávézóban ültem,
Los Angelesben. Ebédeltem.
Leülök.
Ahogy ülök le,
hallom, hogy a barátom azt mondja: „Hihetetlen, hogy ezt gondolom.”
„Mit gondolsz?” „Ja, semmit.”
„De mégis, mit?” „Tök ciki.”
„Mondd csak el!”
„Ha elmondom, ki fogsz nevetni.”
„Mindig kinevetlek. Mondd el!”
„Inkább megtartanám magamnak.”
„Eszedbe jutott valami. Ha elmondod, valóra válhat.”
„Nem akarom.” „Ha nem szólsz róla az univerzumnak,
sose történik meg. Mondd el! Mi az?”
Azt mondja: „Oké.
Le akarok szopni valakit a Wu-Tang Clanból.”
Egyből az jutott eszembe...
„Mit mondana erre az anyám?”
De nem akartam olyan lenni, mint anya.
Ennek a lánynak ez az álma.
Úgyhogy mélyen a szemébe néztem...
és azt mondtam: „Egy próbát megér.
Annyian vannak.” Ezt mondtam.
Három hónappal később...
felszállt a turnébuszra...
és megmondta nekik. És mi történt?
Mind belementek.
Ha valaki nem tudná,
kilencen vannak...
a Wu-Tang Clanban.
Kilencen.
Rengeteg férfi.
Rengeteg.
Álljunk meg egy pillanatra.
Milyen sok kilenc fasz?
Nem is értem, hogy ülhet bárki nyugodtan.
Azt gondolod: „Ennyi az egész?” Most szopatsz?
Ez ne lenne sok? Hunyd be a szemed,
és képzelj el kilenc faszt.
„Mindenhol csak faszok!” Mert kilenc van belőlük.
Nem akarom lekurvázni.
Csak azt mondom, hogy kilenc bármiből rengeteg.
Például, ha azt mondanám: „Fahéjas csigát ettem.”
És megkérdeznéd: „Hányat?”
„Kilencet.”
„És bemenjünk az ügyeletre vagy...?
Reggelre leamputálhatják az egyik lábad. Induljunk!”
Kilenc fasz?
Viccelsz, baszki?
Van, akiknek 15 évbe telik, mire kilenc faszt lát.
Ennek a fiatal nőnek egyetlen csütörtökbe.
Képzeld el...
a fizikai megterhelést...
amit kilenc, feltehetőleg nem kicsi fasz leszopása jelent.
Ha nem tudnád, a srácok a Wu-Tangben nem pont úgy néznek ki, mint én.
Valami CrossFit szart tolnak.
Ha azt hiszed, a négyütemű fekvő kemény...
„Jól csinálom?
Élvezed?”
Vajon hányadiknál mondhatta, hogy tartsunk egy perc szünetet?
„Mi a faszt művelek?
Miért ilyen nehéz velük?
Hány volt eddig?
Négy! Picsába!
Végeztem?”
Mire ők: „Nem végeztél!
U-God, RZA, Rae, Ghost, Meth. Még nem végeztél!”
A csaj meg: „De fáj a nyakam!”
„Vigyázz a nyakadra! Protect ya neck! Nem figyelsz a zenénkre?”
Igen.
Ez a legkifinomultabb szopós Wu-Tang vicc.
De igazi állat a csaj.
Megkérdeztem tőle: „Ha visszamehetnél az időben,
mit csinálnál másképp?”
Azt mondta: „Nem ebédelnék.”
Philadelphiai csaj, mit lehet tenni?
Miről beszéltünk előtte? Ja, anyámról.
Már nem vitatkozom vele.
Ha hasonló helyzetben vagy valamelyik szülőddel,
igazi megvilágosodás lesz.
Mondom a körülményeket, oké? Múlt év végén felhívott.
Nagy tűz volt Los Angelesben. Azt mondja: „Tommy...”
Nem idevalósi, ha még nem egyértelmű.
Ha azt gondolod: „Miért beszél ilyen furán?”
Dél-amerikai.
Egész pontosan perui.
Szóval felhív: „Tommy...”
„Igen?” „Ezek a tüzek, ez rossz dolog?”
„Igen.
Többnyire jó, de ez most pont rossz.”
Azt mondja: „Sokan meghalnak?”
„Ha ott vannak a tűzben, meg.
Ezért tűz.”
Floridában lakik. Azt mondja:
„Nálatok tűz van, nálunk hurrikán.
Mindenhol sokan meghalnak.”
„Úgy hangzik, mint a híradó. Van még, amiről beszámolnál?”
„Szerintem mindez okkal történik.”
„Így van. Úgy hívják, időjárás.”
Azt mondja: „Nem.
Szerintem Isten próbál...
üzenni nekünk.”
És akkor...
Megkérdeztem: „Mit üzen?” „Azt mondja, legyünk jobb emberek.”
Az megvan, amikor valaki mond valamit, és már érzed,
hogy vitatkozni fogsz vele?
Amint elhagyják a szavak a száját,
azt gondolod: „Most megkapod a magadét!”
Éreztem, hogy felmegy bennem a pumpa,
és már hallottam is fejben az érveimet. Hallottam, amint azt mondom:
„Azt mondod, Isten, aki mindent tud, mindenkit szeret, mindenhol jelen van,
azért éget el embereket...
vagy öli meg őket a hurrikánokkal, hogy többet puszilkodjunk?
Ez a legnagyobb marhaság, amit életemben hallottam.”
De...
mielőtt megszólaltam volna, eljött a pillanat.
Az a pont, amikor arra gondolok: „Mi értelme?
Minek vitatkozzam ezzel a démoni nővel?”
Érted?
„Hadd legyen igaza Lucifer nővérének.
Úgysem változna a véleménye.”
Szóval életemben először nagy levegőt vettem,
és azt mondtam: „Igen.
Értem, mi oka lenne rá.
Remélem, lassan abbahagyja.”
De tudta. Azt mondta: „Mi van?”
Mondom: „Igazad van.” Mire ő: „Ezt miért csinálod?”
Vagyis: „Miért nem vitatkozol velem?”
„Nem tudom, anya. Kit érdekel? Neked van igazad. Tévedek. Akkor mi van?”
Azt mondja: „Tudod, mit, Tommy?”
„Na mit?”
„Mindig is tudtam, hogy ribanc vagy, Tommy.”
Mondom: „Mi van?”
Mire azt mondja: „Chao, puto,” és leteszi.
Ez az anyám.
De visszavágtam. Elég vicces.
Sose beszélek vele csúnyán. Mondok ezt-azt, de sose szidom...
Még ha nagyon dühös vagyok se küldöm el a picsába. Nem megy.
Nem természetes. Jobb szeretem a pszichológiai hadviselést.
Tudom, hogy van egy kérdés, amit ha felteszek az anyámnak,
ha csak megemlítem,
azzal évekre kicsinálom.
Szóval eldöntöttem, hogy tönkreteszem egy napját.
A karácsonyt választottam. Mondom, mi volt.
Karácsony reggel a szüleim az öt kutyájukkal nálam vannak.
Anyámnak remek a hangulata.
Dél-amerikai asszony, karácsony reggel.
Ezt az örömöt nem lehet megérteni.
Főz és táncol. Így...
A kis Jézus megszületett
Csak amit az ilyenek szoktak.
Az anyám.
Oké, szóval...
Meglátom.
Azt mondom: „Anya.”
Mire ő: „Igen?”
Érzem a belőle áradó örömöt,
és azt gondolom, itt az idő.
Mondom: „Anya, gondoltál már rá,
hogy mindegyik kutyádat el kell majd temetned?”
Azt mondja: „Miért mondod ezt?”
Én: „Nem tudom.”
„Szoktál arra gondolni,
mit csinálsz, ha apa hamarabb hal meg?” „Jaj, Istenem!”
Azt mondja: „Nem.
Még sosem gondolkodtam ezen.”
Mire én: „Most megkérdeztem, szóval...
gondolkodj rajta.”
Ő meg: „Imádkozni fogok...
és remélem, hogy egy napon halunk meg.”
„Az nagyon praktikus lenne.
Mármint...
a temetés meg a végrendeletek szempontjából.
Szerintem mind benne lennénk, ha összejön.”
Azt mondja: „Boldog karácsonyt, Tom!”
Én meg: „Neked is boldog karácsonyt!”
Az apám fél méterre ül tőlünk.
Egy szót sem hallott az egészből.
Apaüzemmódban van, kikapcsolt, a mennyezeti lámpát bámulja.
Tudod...
Ha hozzászólsz, az az emlékei közül ragadja ki.
Mondom: „Hahó, apa!” „Igen?”
Jézusom!
Megkérdezem tőle is ugyanazt. „Figyelj,
gondoltál már rá, mit csinálnál, ha anya meghalna?”
Mire ő: „A nagy csöcsű szőkéket szeretem.”
„Mintha már gondolkodtál volna ezen.”
Azt mondja: „Minden éjjel, fiam. Minden éjjel.”
„Elég másról álmodhattok, azt hiszem.”
Ez az ember... Istenem!
Nincs jobb egy hetvenéves férfinél, nem?
Apám ott tart az életében,
hogy mindent kimond, ami igaz, de ettől senkinek nem lesz jobb.
A héten például felhívtam: „Mi újság?”
Mire ő: „Engem nem zavarnak a melegek.” Én meg...
„Szuper!”
Azt mondja: „Élik az életüket. Miért zavarjon?”
Én meg: „Nem tudom.”
Aztán csend lesz. Kérdezem: „Befejeztük a beszélgetést?”
Mire ő: „Nem, csak gondolkodom.” „Jó hallani...
ahogy belelélegzel...”
„Anyáddal elmegyünk hajókázni.”
„Mulassatok jól!
Melyik hajótársasággal?”
Mire ő: „A Carnivallal.”
Én meg: „Várj, azok nem partihajók?”
Az apám azt válaszolja...
a gyerekeimre esküszöm...
„Fiam,
nem tudom másképp mondani.
Imádom nézni, amikor feketék szórakoznak.”
Mi van?
Mármint mindenki szereti, de miért kell ezt elmondani?
Őrület!
El tudod képzelni apámat egy partihajó tatján?
„Ezek a feketék jól mulatnak. Szerezzünk valami kaját!”
Fordítsuk komolyra a szót.
Itt az ideje,
hogy jobban vigyázzunk a környezetre.
Ugye? Igen.
Abszolút.
Szerintem ez a szegények felelőssége. Méghozzá ezért.
Úgyis a kukában turkálnak. Szedjék külön az üveget és a műanyagot!
Igen.
Úgy hallom, arrafelé van pár csóró.
Kibaszott undorító. Na most...
Egyvalamit tudok biztosan.
A szegények imádják a Bibliát.
Mert ez az egyetlen könyv,
amit odaadnak ingyen.
Próbálj meg mást szerezni ingyen!
Majd értesíts, hogy ment!
Hogy lehet valaki olyan ostoba...
hogy babonás legyen?
Képzeld el, hogy ilyen hülye vagy.
Minden babonát megvetek,
és minden babonás embert is.
Utálom őket.
Utálom, ha olyannal autózom, aki azt mondja:
„Mindjárt áthajtunk a hídon.”
„Mindjárt kiszállok a kocsiból, és remélem, belehajtasz a folyóba!”
Olyan ostobák. „11:11 van.”
„Kívánj valamit!”
Bárcsak kőtörmelékkel teli ciánturmixot innál!
Ezt kívánom.
Mind idegesítő,
de van egy, amitől a falnak megyek. Komolyan.
Nem hiszem el,
hogy ebben a jómódú, fejlett társadalomban
mind elfogadjuk,
hogy a szállodákban és néhány irodaépületben nincs 13. emelet.
Érted ezt?
Megváltoztatjuk a számok sorrendjét,
mert az emberek...
Bemész egy menő hotelbe, a kibaszott Four Seasonsbe,
és a 12. emelet után a 14. emelet jön.
„Miért nincs 13. emelet?”
„Mert olyan ijesztő az a szám!
Ha lenne, tele lenne kísértetekkel és koboldokkal.
Inkább kihagytuk,
így már nem olyan félelmetes.”
Te meg: „Kibaszott cajun vagy?
Tényleg ezt csináljuk?”
Nem tudom.
Igen.
Ez tetszik, bezzeg a Biblia...
Attól megszeppentetek. Így...
„Mindent hall!”
Megbeszéltük a műsor előtt.
Azt mondta, érdekes meglátás.
Nem azt mondom, hogy mindenki hülye, aki vallásos.
Gyenge poén lenne. Ha segít neked a vallás, az remek.
Ezért még nem hülyéznélek le.
Csak akkor, ha olvasod a horoszkópodat.
És...
a nagy döntéseket az alapján hozod...
hogyan állnak a bolygók.
Nem tudom, találkoztatok-e már ilyen emberrel, de...
szívesen megosztják a bölcsességüket. „Vágj bele, halak vagy!”
Kösz, doki!
Ezek az emberek tartják csodálatosnak, ha ugyanakkor van a születésnapunk.
Rendkívüli dolog!
El kell nekik magyarázni, miért nem az.
„Nagyon sokan vagyunk, és...
nincs olyan sok lehetőség. Elég gyakori.”
Ezek az emberek...
De akiktől tényleg felvágom az ereimet, azok azok,
akik attól is izgatottak lesznek, ha csak pár nap van a szülinapunk közt.
Mintha egy szót is érdemes lenne erre vesztegetni.
Havonta megkapom a hotelekben.
Bejelentkezem,
a csávó elveszi a személyimet:
„Április 16-án született?
Én április 3-án.”
„Na várjon egy percet!
Azt akarja mondani...
hogy két héttel...
a születésnapom előtt...
van a szülinapja?
Hűha! Nedves lett a bugyim!”
Nedves a bugyid?
Undi!
Emlékszem a lányra, akitől hallottam.
2002-ben volt...
Sokaknak nem fog tetszeni.
De abban az évben Ohio nyerte meg a bajnokságot.
Hű! Szinte jobban érdekel a foci, mint a Biblia.
Mindenesetre...
Tudom.
Fúj! Már a múlt. Mindenesetre...
Ott volt ez a csaj.
A meccs utáni nap találkoztunk.
Columbusból jött, oda való a csapat.
Mondtam rá valamit. Csak úgy.
„Columbusból jössz? Ti lettetek a bajnokok. Izgatott vagy?”
Mire ő: „Izgatott? Nedves a bugyim!”
Én meg...
Aztán megdugtam, mert...
rossz lány volt, oké?
És nem is hazudott.
Olyan volt, mint a tápiókapuding.
Ki kellett kanalazni.
Gondolod, hogy Cosby eszik még a pudingot?
Gyakran gondolkodom, hogy a börtönben is megmaradt-e a humora.
Gondolod, hogy a zuhanyzó felé ugratja a többieket?
Ilyenekkel: „Be ne tedd a nyalókád a mazsolás sütimbe!”
Így?
A többiek meg: „Bill tisztára kész van.
Adj egy cigit, Bill!” Szóval...
Látszik, hogy kedvellek.
Tudod, miből?
Mert elmeséltem egy régi szexes sztorimat.
Mindig, 100 százalék, hogy ha valaki ilyen történetet mesél,
az azért van, mert kedvel, és be akar vágódni.
Igen. Abszolút. Haver...
Ki meséli a legjobb sztorikat?
Mindig az új ismerősök.
Miért? Mert a legjobbat akarják adni magukból.
Le akarnak nyűgözni.
Ki meséli a legrosszabb történeteket? A legjobb barátaid.
Tudják, hogy úgysem lépsz le.
„Lefeküdtem a feleségemmel.” Mire te: „Fogd be!
Mindjárt eszünk. Ismerem. Fogd be a pofád!”
Azt mondja: „Jó sztori.” „Oké, mi volt?” „Nem volt hozzá kedve.
De addig nyaggattam,
amíg beadta a derekát.
Feküdt mozdulatlanul.”
„Ki vagy te? Ted Bundy? Ez borzalmas.”
Mesélek egy jó sztorit, oké?
Amikor először jártam Los Angelesben, találkoztam egy lánnyal.
Felvitt magához.
Összemelegedtünk. Aláírtam a beleegyező nyilatkozatot.
Alakult a dolog.
Egyszer csak hátranyúl,
és belém teszi az ujját, én meg...
Ő meg...
Mire én: „Igen!”
Ennyi. Ez a történet vége. Igen.
Kövesd az álmaidat!
Komolyan.
Nyálasnak hangzik, de nem annak szánom.
Sokat gondolkodom ezen.
Sok emberrel találkozom. Oké? Sokkal többel, mint te.
A közelében sem jársz.
Az emberek általában kedvesek velem. „Kösz, hogy eljöttél. Jól éreztem magam.”
A beszélgetés során aztán megkérdezem, mivel foglalkoznak.
Az esetek 98 százalékában mi a válasz? „Valami szart. Gyűlölöm.”
„Akkor miért nem váltasz?”
„Késő. Elbasztam az életem. Nagyon örültem!” És elmennek.
Szöget ütött a fejembe.
Ezen gondolkodom.
De van egy jó tanácsom. Remélem, ezt viszed haza magaddal.
Egy dolgot kell csak megtanulni.
Ezt.
Meg kell tanulni jól menedzselni az elvárásainkat.
Ez nem valami velünk született dolog. Tanulható.
Ha foglalkozol vele, jobb leszel benne.
Minél jobban menedzseled az elvárásaidat,
annál elégedettebb és boldogabb leszel, és annál kevésbé depressziós.
Elmondom, mi volt életem legnagyobb csalódása,
ami, most már azt mondom, az én hibám. Akkor nem tudtam. Már tudom.
Előre szólok, hogy egyeseknek nem fog tetszeni.
De remélem, tanulhatunk belőle, szóval...
Szóval kezdem, oké?
Szerintem a hatvankilencezés túlértékelt. Tök szar.
Igen.
Látod? Van, aki tapsol.
Van, aki azt gondolja: „Börtönbe vele!”
Sokkal fontosabb, miért gondolom így.
Emlékszel, mikor hallottál róla először? Én harmadikban. Túl fiatalon.
Egy nagyobb gyerek mesélt róla. Én meg: „Mi?
Egyszerre?”
Majdnem szívbajt kaptam. Nem értettem.
Annyit sem tudtam, hogy úgy tegyek, mintha érteném.
„Az olyan, mintha fagyis sajtburgert ennél
szarás közben?”
Mire ő: „Pontosan olyan.”
Attól fogva rákattantam.
A megszállottja lettem, ha mondom.
Nem a sztori kedvéért mondom.
Erre gondoltam, erről álmodtam, beszéltem,
énekeltem, ezzel viccelődtem. Hatvankilenc.
Minden füzetemet telefirkáltam: „Hatvankilenc.”
Minden csapatban a 69-es mezt akartam.
Azt mondták: „Ez az ötödikes kosárcsapat. Nyugi!”
Karácsonykor apám megkérdezte, mit szeretnék.
„Hatvankilencezni!” „Fogd be! Elég legyen ebből!”
Én meg: „Nem!” Dacosan. „Nem!”
„Hatvankilenc. Az lesz a legjobb. A legjobb. Hatvankilenc.
Mintha Isten faszából szopnád a metht.”
Addig színezgettem,
hogy mire végre rá került a sor, tudod, mi volt az első szavam?
„Szállj le rólam! Oké?
Fáj a nyakam.
Rossz helyen van az orrom.
Hogy jó érzés-e? Kemény munka.
Jobb érzés lenne, ha leszállnál és úgy fejeznéd be,
aztán cserélnénk.
Miért kellene egyszerre csinálni?
Késésben vagyunk?
Itt lesz a lelkész pár perc múlva?
Csak szép sorban, ahogy az oviban tanultuk.
Melyik mániákus hatvankilencezik felnőttként?
Férfiként
remélem legalább úriember vagy,
és a hátadon fekszel,
nem mint azok a disznó vadállatok...
akik azt mondják: „Jobb szeretem így.”
Aztán hallod, hogy valaki az életéért küzd alattad.
Te meg: „Igen, ez jó!”
Nyilván jó.
Lenyomod a szegény nő torkán a farkad.
Nem hiszem, hogy van rettenetesebb...
mint egy nő, egy kedves nő...
Képzeld el mondjuk az anyádat a hátán...
Amint alul várja a hatvankilencest.
Azt gondolja: „Mi a fasz?”
Az arckifejezése azt mondja:
„Meg fog itt találni a mentőexpedíció?”
Aztán egy férfi, egy undorító férfi...
mint én, azt mondja: „Készülj fel. Kezdjük.”
A seggszőrén szöszök és szarcsimbókok.
Itt az anyád, én meg...
És ahogy ezt csinálom, azt hallom: „Mi van a homlokomon?”
Mire én: „A belem.
Apu nedves, szeméttel teli bele.”
Remek volt, Austin! Köszönöm, hogy eljöttetek!
Viszlát legközelebb! Jó éjt! Sziasztok!
STAND-UP KÜLÖNKIADÁS FEEFO EMLÉKÉRE NYUGODJ BÉKÉBEN
A feliratot fordította: Kondi Viktória