Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pomozte mi přivítat na pódiu
Urzilu Carlsonovou!
Děkuji vám!
Vidíte? Proto...
Proto lidi milují Austrálii.
Protože vy jste všichni naprosto šílení.
Tak ještě než začneme…
Musím se s vámi o něco podělit.
Diváci mi občas posílají dárky.
Ale ne vy.
Vážně. Diváci mi někdy nosí dárky,
ty dají uvaděči,
ten je přinese dozadu
a já je musím otvírat.
Já nemám lidí, které si s sebou vozím.
Nejsem Adele.
Víte, já nevím, co si lidé myslí.
Já jsem sem šla pěšky.
Pět ulic.
Znáte to, když si řeknete:
"Je to pět ulici, půjdu pěšky?"
A po třetí ulici si řeknete "Raději jsem si měla vzít Uber."
A dodáte: "Teď už je pozdě, jsou to jen dvě ulice.
Budou si myslet, že jsem líná."
Nechcete dostat dvě hvězdičky za lenost,
protože pak byste museli naoko kulhat.
„Teď jsem si vymkla kotník.“
Měla jsem vystoupení v Aucklandu a dostala jsem dárek.
Jedna paní mi přinesla dárek a uvaděč ho přinesl dozadu.
Otevřela jsem to a bylo to odporné.
Zabalené do hnědého papíru.
Bylo to omotané provázkem,
ale ne tím hezkým jako na Vánoce.
Víte, jak to dělá vaše švagrová,
která všechno tak krásně balí.
A vy na to: "Uklidni se.
Víme, že je to sůl do koupele."
„Pro Krista, utratila jsi 45 dolarů
za zabalení dárku za dva dolary.
A my ani nemáme vanu."
Nic takového, byla to tkanička od bot.
Víte, že je to zlé,
když uvaděč rozkopne dveře,
hodí tam dárek a řekne, „Tohle je pro vás“ a uteče.
Kouknu na to, zatřesu tím,
prášek se nevysypal, ani to netikalo.
Tak to otevřu.
Já to otevřela
a někdo mi poslal menstruační misku.
Novou, ale menstruační misku.
Pro ty z vás, kteří neví, co to je,
dámy, chci vás poprosit,
abyste se obrátily na muže kolem vás
a vysvětlily jim místo mě, co je
menstruační miska.
Řekněte si to mezi sebou.
Pokud to nevíte, poptejte se kolem. Oni to ví.
Co se to tam děje?
Vzadu je nějaká dáma, která dělá:
Nevím, co vysvětlujete,
ale asi to nebude ono.
Pro ty, co neví, co je menstruační miska,
je to vlastně miska pro vaši číču.
Když to ná vás jednou za měsíc přijde.
Chápete?
Ve chvíli, kdy jsem ten dárek dostala,
jsem věděla, že bude průšvih.
Jsem velmi zvídavá
a věděla jsem, že ji vyzkouším.
Nebudu zacházet do detailů,
ale řeknu vám, není to nic pro mě.
Řekněme…
Znáte to, když vyklízíte myčku?
Dámy, otočte se na muže kolem vás
a vysvětlete jim to.
Ne, znáte to, když vyklízíte myčku
a vytáhnete dětské plastové misky a kelímky
a neosušíte každý kousek samostatně?
Jen je popadnete, otřepete a uložíte
a na druhý den ráno
musíte z těch misek krmit tytéž děti
a vyndáte je a děláte:
Tak tak to je.
Ne, nic pro mě.
Hodně cestuju.
Na cestách jsem asi 300 dní v roce,
a kdykoli jsem doma v Aucklandu,
jdu ke svému doktorovi
na pořádku prohlídku.
Jasně,m pěkně pořádně!
Od hlavy až k patě, od vši až po zarostlé nehty
a všechno mezi tím.
Zkontrolují mi prsa, udělají výtěr.
Naočkují vás proti chřipce, to kvůli vědě.
Nebudu vám říkat, co máte dělat.
Jen podotýkám.
Očkujeme, protože rozumíme slovům a tak.
Jistě jsou tu dnes odpůrci očkování.
Protože když jsem měla představení v Aucklandu, 13 lidí
odešlo a diváci na to:
Jako bych se s nimi měla hádat nebo co. A já:
"Nechte je, mají doma nemocné děti."
No nic. Jdu k doktorce. Ta dělá co umí,
a pak mě pošle k sestře.
Naše sestra Barb šla před dvěma roky v důchodu.
Což je dobře,
protože byla o dva roky mladší než Ježíš.
Nic proti stáří.
Ale poslední dva roky mi kontrolovala prostatu
Nebylo to zlé.
Proto jsem šla na druhý rok zas.
Takže já vejdu a máme novou sestru.
Sestru Maniah.
Kouknu na ni a říkám: "Ahoj."
A je to milá dáma po padesátce.
Dívám se kolem a hledám plášť.
Musíte si obléct takový plášť
s otvorem v předu,
protože budou dělat a vaší hlavní scéně, že?
Já osobně
ty pláště moc ráda nemám,
protože se pořádně rozevírají.
Už jsem zažila pár velkých Vánoc.
Já se nevidím jako tlustá.
Ale rozhodně mám...
Mám za sebou více jídel než sraček, takže...
Nemusíte být osobní trenér,
abyste věděli, že když to není vyvážené,
své cílové váhy nedosáhnete.
Ale nevidím ten plášť
a sestra Maniah říká: „Ne, používám lavalavu."
A já si říkám: "Super, je to jako sarong.
Dostanu nejen výtěr,
ale i kulturní zážitek.
To je skvělé."
Tak si tu lavalavu vezmu
a čekám, že odejde a zatáhne závěs,
abych se mohla svléknout a nasadit si to.
Tak ona to zatáhne,
ale zůstane se mnou uvnitř.
V tu chvíli
se rozhodnu lavalavu odmítnout.
Ona ji vezme a mrskne s ní na stůl
a já se svléknu a vyskočím na stůl.
U výtěru je pravidlem,
že vy, pacient,
musíte zírat do zdi.
A ona, sestra,
musí zírat na tečku na závěsu.
Ale nikdy…
se nedíváte do očí.
Takže ona začne
a já cítím, jak tam něco kutí.
Což v ordinaci nechcete,
chcete sebevědomou ruku.
Chcete někoho, kdo ví, co a jak.
Já cítím, jak tam něco kutí
a v tu chvíli nevím...
Mám reagovat?
Kdy je vhodné říct:
"Potřebujete pomoc?"
Příliš trapné, co?
Nebo mám jen mlčet a navádět ji ruku?
Máte pravdu, to by bylo moc.
Nemusela jsem udělat ani jedno,
protože se mě zeptala na něco tak mimo,
že mě to dostalo a musela jsme chvíli přemýšlet.
Povídá: "Jste stále panna?"
A já na to:
„Cože?"
Povídám: „No... To ne.
Měla jsem už hromadu sexu."
A ona na to: "Hm.
Dobře."
Pak odešla.
V tu chvíli
jsem litovala, že nemám lavalavu.
Protože teď ležím na posteli
jako mražené kuře z obchodu
a bojím se, že někdo vejde.
Nevešel. Za chvíli se vrátila s menším kukátkem.
A zase jde do toho a povídá:
"Zeptám se vás znovu."
Povídá: "Určitě jste už někdy měla sex?"
A já: „Jo!"
Povídám: "Jsem vdaná. Manželka čeká v čekárně."
A ona na to: "Jo...
už chápu."
A povídá: "Ale s chlapem jste sex měla?"
A já na to: "Jo, to zklamání znám."
A ona: "Ptám se, protože máte tu nejmenší vagínu,
na které jsem kdy dělala."
A já: "Nekecejte!"
Navedla jsem jí ruku, ona to vytřela,
já jsem se oblékla, šla do čekárny a povídám: "Pojď sem, lásko."
Mé ženě, ne cizí.
Povídám: „Pojď.“
Šly jsme dovnitř.
Řekla jsem jí: "Sestra Maniah ti chce říct něco
o mém zábavním centru."
Sestra se na ni dívá a povídá:
"Kdybych měla její vagínu popsat jedním slovem,
řekla bych... petite."
Moje žena se na mě okamžitě obrátí
a povídá: „To nesmíš použít na pódiu."
Já na ni: "Čubko,
zdravotnice mi právě řekla že mám něco petite.
To řeknu kurva všem!"
Ale to vysvětluje to s tou menstruační miskou, že?
Já potřebuji náprstek.
To představení se jmenuje Chudák
a napsala jsem ho, protože jsem byla tak...
tak zmatená. Když něco prohrajete, tak je to tak ubohé.
Když ztratíte klíče, když přijdete o rozum, o tátu:
špatné.
Ale když trochu zhubnete:
dobré.
Tomu nerozumím.
Když shodíte půl kila,
i cizinci vám zatleskají.
Teď můžete říct: "Shodil jsem půl kila"
a lidi řeknou: "To je skvělé a plácnou si s vámi."
Čemuž nerozumím.
Jestli někoho skutečně milujete,
neměli byste říkat: "Já tě tak miluju,
kéž by tě bylo o 50 kilo víc?"
U všeho ostatního, když to milujete, chcete víc.
Máte rádi dort? Dejte mi kurva více dortu.
Nebo milujete peníze? Dejte mi víc peněz.
Miluju tě? Chci tě méně.
Nedává to smysl.
Já vím, že musím zhubnout.
To vím.
Ale chci být opatrná.
Chci zhubnout jen tolik,
abych mohla jíst na veřejnosti.
Chci si jen dát koláč na veřejnosti.
Vy víte, že když jste tady
a jste trochu buclatí,
tak nemůžete jíst na veřejnosti.
Budete odsuzováni, že?
I když půjde o koláč na oslavu.
I když vám úspěšně sešili žaludek
a na oslavu toho si dáte koláč na BP,
protože tam je mají nejlepší.
Proto se tak jmenují.
Jdete tam,
vezmete koláč
a jíte si ho venku
jako: "Mňam mňam, 80 kilo dole."
Víte, že kolem pojede nějaký šmejd
a zařve: „Kdo snědl všechny koláče?"
A vy musíte říct: „Já.“
Takže, já vím, že musím zhubnout.
Ale chci být opatrná, nechci shodit moc
a skončit u porna.
Protože to je velmi reálná možnost.
Když jste sexy.
Když jste super... Jako vy, vy jste žhaví.
Že? Jste krásný pár.
Chodíte spolu cvičit?
- Jo. - No jasně.
Nechci se vám za to posmívat
Ale jste žhavý pár.
Esteticky lahodíte oku.
Kdybyste za mnou přišli v baru
a chtěli trojku, šla bych do toho.
A ne jen na podržení kamery.
Dala bych do to vše.
Byla bych tak divoká,
že byste byli ohromeni.
V polovině radovánek
byste si nad mým nahým zadkem plácli
jako: "Skvělý úlovek, co?"
Ale musíte být opatrní.
Protože jste krásní, můžeš skončit u porna.
Vy ostatní jste normální.
Protože když máte šťastný a zdravý vztah
a kvalitní sexuální život,
přijde doba,
kde se jeden obrátí na druhého a řekne:
„Měli bychom se točit.
Víš, když děláme…
Rozumíš?"
Uvidíte.
Když řeknete: „To se nestane,“
tak váš partner už asi točí.
Je lepší se do toho zapojit.
Existuje celý žánr porna, kdy v něm nejste.
Tak proč se nezapojit?
A tak řeknete: „Dobře."
Musíte vzít svůj telefon, a někde v místnosti ho upevnit.
A jdete na to.
S vervou se na to vrhnete, že?
Dáte do toho vše,
protože víte, že se nahráváte.
A pak povídáte:
"Tak jo, přines to."
On se z vás svalí, vstane a přinese ho.
Vrátí se a jste celí natěšení. Děláte:
„To bude nářez.
Bude to super, jo.
Miluju tě."
A pustíte to.
„Proč mám tak tmavou řiť?
Proč ji mám tak chlupatou?
Je to, jako když z jeskyně leze tarantule."
Vidíte své tělo z pohledu,
který neznáte,
během činnosti, kterou normálně v odrazu
výlohy nevidíte.
Vidíte na těle věci,
které normálně nepozorujete.
Díváte se na to a říkáte:
„Já mám na zádech bradavku?"
A váš partner s klidem: "Jo.
Myslel jsem, že víš."
A vy: „Ne. Myslela jsem,
že je to cedulka, když je zima."
A on: „Ne,
a když je horko, tak dělá jako Barbie s pusou..."
Díváte se na to, není to normální.
Je tam vaše tlusté tělo bílé jako pasta,
které to valí...
do jiného tlustého bílého těla...
a ta se tvrdě střetávají uprostřed.
Špatně se to i poslouchá.
Když jste v tom, tak nic neslyšíte.
Ale když je ticho
a vy hledíte na své bílé tělo s bradavkou navíc
na malé obrazovce,
tak slyšíte jen...
„Co je to za zvuk?
To jsou tvé koule na mém břichu."
Podíváte se na to a říkáte:
"Proč s tebou šukám?
Proč se mnou šukáš?
Už to nikdy nedělejme."
A pak jen: "Smaž to."
A on: "Smažu."
„Ne, děláš to kurva hned!“
On to smaže.
Vy se přesvědčíte, je to pryč i ze současně smazaných.
Ti dva pak ten telefon vezmou,
vezmou ho do kůlny,
popadnou kladivo
a mlátí do něj, až je na padrť,
vezmou smetáček...
do plastového sáčku.
Jedete z jednoho konce země
na druhý a na každé toaletě, kde zastavíte,
toho trochu vysypete
a spláchnete
jen pro případ, že by se právě narodil nějaký technický génius...
který by to dal dohromady a sdílel to se světem.
Jsme velmi opatrní.
Ale vy dva...
Vy dva ne.
Vy dva si řeknete: "Jo natočíme se."
„Jo, jistě.
Jo. Jen co se namažu hydratačním krémem."
A připravíte telefon,
a pak řeknete: „Přines to"
a on: "Jo, jasně."
Ani nemusí vstávat z postele,
protože jóga začíná nést ovoce.
Z toho mě rozbolela záda. Asi nemohu...
Zdravotník!
Vezmete ten telefon.
„Podíváme se na to.
To bude krása.
Miluju se!"
Pustíte to. Říkáte: „Páni, koukni se na to!
Podívej se!"
„Zatraceně.
Ještě že jsme šli na to anální bělení dva za jednu cenu.
Vypadáme úžasně!
Měli bychom si pořídit modré světlo, osvítit to.
Fenomenální výkon."
„Jo, počkej, teď přijde to nejlepší.
Seskok.
Uděláš trojitý přemet dozadu..."
Já sportovní mluvu moc neovládám
„Dokonalý rozštěp přímo na péro.
Nádhera."
A vy na to: „Ulož to.
Ulož to. Vypadáme skvěle."
"Podíváme se na to zítra po pilates."
Druhý den večer se vrátíte z pilates.
A děláte „To je ono.
Víš, jak se umím rozhýbat a natěšit.
Koukneme se na to." Zapnete to.
A povídáte: "Kurva my jsme krásní.
To si uložíme.
Podíváme se na to zítra po spinningu.
Víš, jak jsem po spinningu natěšená...
když mi ještě vibruje poševní hráz."
Tady myslím, že to tak je. Já nevím.
Já na kole nejezdím. Jsem dospělá, mám auto.
A tak se na to díváte znovu říkáte:
"Víš ty co, jsme tak krásní.
Byla by škoda, kdybychom to viděli jen my.
Měli bychom to nahrát."
Tak to nahrajete na Pornhub
a my všichni u vás dvou masturbujeme,
protože my už spolu nešukáme.
Tak vám říkám, zošklivějte, nebo ztloustněte, jinak budete v pornu.
Víte, že váš táta to najde.
Jo.
Máma nebude vědět, co se děje.
Víte...
Nevíte, co je být dospělí,
dokud jste nebyli v neděli u rodičů,
čekáte na pečeni, máma je v kuchyni,
vy se s tátou díváte na kraviny
a máma z kuchyně zavolá: „Hej!
Můžete se kouknout na počítač? Zase to vymazalo historii."
A vy se podíváte na tátu a říkáte: Ty hajzle!
Heslo na Facebook si nepamatuješ,
ale vymazat historii umíš?
A táta povídá: "To nic, pak se na to podívám."
To se vsadím
Takže říkám, že musím zhubnout.
Už teď panikařím.
Kdykoli slyším o epidemii obezity v Austrálii,
tak díky své velikosti vím,
že jsem asi jeden z těch kreténů v ulicích.
Znáte je. Když v rádiu začnou:
"Máme tady dietologa.
Epidemie obezity v Austrálii..."
Vy na to: „To ne.
Kde dnes točili?" Když...
Když vidíte, že jsou v oblasti,
kde jste byli, tak: "Ne!
Jděte do prdele!"
Protože víte, že máte na sobě tepláky.
Vidím, jak se ti tlusťoši takhle šoupou.
A říkám si: "Co to kurva děláš?"
Vykroč, hajzle!"
Viděli jste někdy ten pořad Největší poražený?
Jo.
Víte, když s konceptem té show přišli,
tak v okruhu 10 kilometrů nebyl jediný tlustý člověk.
Protože by to byl úplně jiný pořad.
Když na tom konceptu dělali, seděli v zasedací místnosti
na sobě jógové kalhoty
a říkali: „Takže, máme 200 milionů dolarů.
Co budeme dělat?"
A Karen z marketingu říká: "No...
co kdybychom vzali 12 tlustých lidí...
a dali je na odtučňovací kůru,
tam jim dáme k jídlu šest mrkví denně
a k tomu zuřivé osobní trenéry."
Jako kdyby existovali jiní.
„Dáme jim zuřivé osobní trenéry,
aby na ně řvali a nutili je cvičit
a zvracet ty mrkve."
A všichni na to: „Jasně."
I kdyby tam v té chvíli nějaký tlusťoch byl,
tak by řekl: "Tvrdé. Ale sledovatelné."
Vy jste to viděli.
A pokračují: "Dobře, Karem a co dál?"
„No, budeme je sledovat
a na konci týdne je dáme na váhu
v těch roztomilých oblečcích.
A za nimi budou
červenými LED světla,
která oni neuvidí,
ukážeme, kolik vážili,
jejich váhu, jejich ITH a počet spermií.
A podle toho je budeme hodnotit."
Kdyby tam byl tlusťoch,
tak by teď řekl: "Tak kurva moment."
Řekl by: "Počkejte chvilku.
O jakých roztomilých oblečcích mluvíte?"
A ona: "No.
Něco jako cyklistické kalhoty a sportovní podprsenku?"
„Ne."
Protože když je vám více než dva roky,
tak už v tom roztomile nevypadáte.
Cyklistické kalhoty a sportovní podprsenku mohou nosit
jen lidé do dvou let,
nebo když jdete na olympiádu.
Nikdo jiný. Zítra ráno po probuzení,
když si oblékáte ty kalhoty, ptejte se: "Je mi více než dva roky?"
Pokud odpovíte ano, ptejte se:
„Jsem na olympiádě?"
Když odpovíte ne, okamžitě ty kalhoty sundejte.
Víte, v čem je to oblečení problematické,
obzvláště u žen jistého věku?
Mně je přes čtyřicet.
Víte, co je pro mě každý den nejtěžší?
Srovnat si bradavky.
Ráno se probudím,
nasadím si podprsenku
a je to jako dvě složité Rubikovi kostky.
Do prdele, strčte to do kalhot.
Víš, Karen, nemůžeš to strčit do kalhot,
když uprostřed nic nemáš.
Bude to vypadat jako masitý šátek.
Tlustí lidé neradi váží.
Proto neskáčeme padákem.
Proto, a protože to děsí
všechny, kdo má se mnou skákat tandem.
Když seskáčete, tak vás zváží.
A pak vám váhu napíšou na ruku
trvalým fixem.
Nechci lidem tři dny po skoku říkat,
že to není telefonní číslo.
Kdybych Největšího chudáka točila já,
by to úplně jinak.
Pro začátek, co bych tam dala za lidi.
Do Největšího chudáka bych dala
lidi, kteří nikdy nepoděkují.
Jako když jedete a uvolníte někomu místo
a obvykle to zabere trochu času,
než je tam dostanete. Uděláte...
A oni to vezmou
a vy na to čekáte.
Ale oni prostě jedou dál.
Oni si tam vjedou a řeknou si „Moje!"
Co tě to vychovalo za zvíře,
že vjedeš do mezery a ani nezvedneš takto ruku,
abys poděkoval člověku za sebou?
Nic víc není zapotřebí.
Protože když té osobě za sebou nepoděkujete,
tak děláte naše cesty nebezpečné.
Protože teď vás musím agresivně objet,
abych si svůj dobrý skutek vzala zpět,
protože vás vychovalo zvíře.
Je to stejné, jako když jedete
a na přechodu někdo je a vy zastavíte a auto tam zastaví
a ten chodec projde kolem a poděkuje mu
a jen projde kolem vás a vy jen:
„Co se to děje?
Dělám totéž, co on.
Kde je moje poděkování?"
Když jsou dvě třetiny za vaším autem
a ještě nezvedají ruku, tak do nich asi vrazte.
Ne je zabít.
Jen je srazit , abyste si s nimi mohli popovídat.
Vyskočíte z auta říkáte:
„Neboj, to zvládnu. Jsem zdravotník.
Mám drobnou vagínu."
Říkáte: "Kde je moje poděkování, kreténe? “
Tihle budou na mé táboře Největší chudák!
Nebo když jste v kantýně v práci
a chcete si v klidu sníst svůj sendvič a slyšíte...
Podíváte se a vidíte ho.
A říkáte: "Briane.
Co kdybys ten čaj na chvilku nechal?
Zchladí se na teplotu,
kdy se dá pít.
A nebude znít, jako bys krutou náhodou přišel o horní ret.
A teď špulíš spodní ret jako slámku
a snažíš se ze dna vysát čajový sáček."
Brian jede do tábora Největší chudák.
Nebo ten kamarád,
který vám nedovolí dokončit větu.
Kamarádíte se už roky
léta a to je jediné, co z vás znají.
Zasranej tábor Největší chudák.
Nebo pravicoví politici, kteří kdy řekli něco tak stupidního,
že chcete dá hlavičku o hřebík.
Ti tam patří. Víte kteří.
Ti lidé, kteří nesnesou ani vejcem do hlavy,
aniž by se nepokusili srazit puberťáka.
Jde do tábora.
A tam jim dáme úkoly,
které nezvládnou.
Jako nedovolit tlustému dítěti, aby si vzalo sušenku.
Když selžou, řízneme je papírem.
Mě zvíře nevychovalo, já vím,
že všichni nejsou stejní.
Srkač čaje není ve stejné kategorii
jako pravicový politik.
Takže je řízneme papíry různé váhy.
Srkači čaje a vyrušovači
dostanou 150 g/m.
A pak ti, co neděkují v provozu
a nemají žádné vychování, ti dostanou lesklý 300 g/m.
A pravicové politiky
pořežeme rentgenovými pláty.
A pak vezmeme olej chilli a vetřeme jim ho do ran.
Já vím, mám spoustu času přemýšlet.
To dělám, když jste ve fitku.
Všichni říkají: "Proč tlusťoši nezvednou zadky?"
Protože přemýšlíme o těchto sračkách.
Dobře, možná je to trochu moc.
Možná je to spíš… jen si myslím, že jiní lidé jsou větší chudáci
než tlustí, kteří se snaží zhubnout.
Jako když nastoupíte ke kamarádovi do auta, ne?
On řídí. Vy tomu kamarádovi říkáte:
„Svěřuji ti
to nejdůležitějším, co mám,
můj život."
Protože bez něj neuděláte ani hovno, že?
Takže jedete,
a protože žijete v Melbourne, začne pršet.
On nezapne stěrače.
Dobře.
Nebudu taková, ale víte,
jak životně důležité je pro vás, pro pasažéra vědět,
kam jedou.
Jak jinak víte, kdy udělat...
Nechcete nic říkat.
Takže se trochu sesunete v sedačce.
Jen trochu.
Protože nad palubní deskou pod stěrači,
je ten půlměsíc, kterým je vidět.
Ale pak začnete panikařit
a myslíte na polštář, který vám dala žena,
a tím nápisem o žití skvělého života.
A pomyslíte si: "Kurva, chci žít svůj skvělý život
a chci v tom pokračovat.
Měla bych něco říct."
„Zapni stěrače!"
A on na to: "Zatraceně, ani jsem si nevšiml, že prší."
Víš, že řídíš, že?
A pak, protože je to Melbourne,
o pět minut později pršet přestane.
A on nevypíná stěrače.
Nejenže se jim něco míhá před očima
jako: "Jsi kurva vzhůru?"
Ale je to dokonce i slyšet.
Tak to uschne,
že vám to před očima dělá trojitý skok.
Když se to vrací jako…
Nejste v bezpečí.
Musíte si odepnout pás,
otevřít dveře a schoulit se a vyskočit.
Tihle lidé jsou větší chudáci než vy.
Ale protože máme sociální sítě,
dostáváme se do situací, kdy se jako chudáci cítíme.
Protože vidíte úžasné životy druhých,
protože mají ty úžasné filtry
a úžasné sračky na svých stránkách,
až tomu uvěříte,
protože i když logicky víte, že to jsou kraviny,
znáte je, víte, že mají strašný život.
Ale vaše oči jako: „Je to lepší než tvoje."
A pak se cítíte jako nuly.
Ale není. Je to jako když přijdete na párty o 20 minut dříve,
tak nejste chudáci.
Jste chytří.
Protože už mají nachystané jídlo.
Jídlo je nachystané
a stále něco připravují.
Tak se můžete zapojit.
Řeknete: "Ne, pokračuj, o mě se neboj."
Podíváte na na stůl: "Guacamole vypadá dobře.
Zkusím to.
Zkusím to místo ní.
Řeknu jí, jestli to něco nepotřebuje."
Tak si vezmete čips.
Ale nejste blázen.
Víte, že na to musíte jít pomalu.
Jídlo znáte.
Nebojte se.
Když se ten čips zlomí,
tak se na sebe tak zlobíte,
říkáte si: "Jak to, že ve svém věku neumím jíst?"
Teď víte, že jste v hajzlu.
Ten čip z toho musíte dostat, než se vrátí.
Nechcete podělat stůl,
než přijdou ostatní.
Vezmete si další čips.
Ale vyberete si pevný. Víte, ten…
Ne, protože ty zakřivené,
jsou strukturálně silnější než ostatní.
Takže vezmete te zakřivený. Další pro-tip:
také více chutnají, protože jsou poněkud...
Takže...
Vezmete ten čips.
Ale nejste blázen.
Jdete do hloubky a pomalu
a pomalu chcete ten původní čips podebrat.
Uděláte malý... Nesmíte se moc přiblížit,
protože by to mohlo poškodit...
Takže chcete jen trochu...
Když se zlomí ten druhý čips,
zpochybňujete každé rozhodnutí, které jste v dospělosti učinili.
„Asi bych neměla být sama.“
Víte, že to musíte vyndat, než přijde.
Máte tam dva čipsy.
Další už nevezmete, nejste idiot.
Poučíte se ze svých chyb.
Nechcete, aby v guacamole našla dva polomrtvé čipsy
a kolem nich příkop.
Jste v tom po druhý kloub,
když ona vejde a vidí vás.
Je to jako na plese na střední
a právě jste se do sebe zahleděli.
To pomalé zjištění miluju.
Ruka mák pořád v guacamole.
Ona vejde a zadívá se vám do očí.
Dívá se na vás, vy na ni.
Ví, že máte ruku v guacamole,
vy víte, že máte ruku v guacamole.
Díváte se na sebe, protože nevíte, kdy je dobré
tu ruku vytáhnout.
Lepší doba než teď není, tak ji vytáhnete.
Ale teď máte větší problém.
Otřepat nebo olízat?
Ona na vás zírá, nespouští z vás oči,
dívá se na vás, bere tu misku a říká:
"Stejně jsem s tím nebyla spokojená."
Odejde do kuchyně, odkud slyšíte, jak s tím mrskla do dřezu.
Připadáte si jako nula, říkáte si:
"Avokáda nejsou v sezóně, to muselo stát 400 dolarů."
Nejste nula, ale co vám nedochází,
že když normálně přijdete o 20 minut později,
guacamole na stole sedí už 40 minut,
pomalu teplají na pokojovou teplotu,
potom je tak hladké.
Pak se to z té misky dá nabrat čímkoli.
Do pusy to dostaneš jen svými nadějemi a sny.
To nevíte, protože nejste kuchaři.
Já taky ne, ale jsem fanynka.
Nejste nuly,
když odmítnete věci zdarma.
Já odmítám věci zdarma pořád,
ale teď, kdy žijeme v době,
kde existují lidé influenceři,
což je práce, která zahrnuje dostávání věcí zdarma,
je neslýchané, když k vám někdo přijde
a řekne: „Chceš něco zdarma?" A vy na to: „Ne, díky.“
Pokud to není leták nebo tak řeknete: „Ne.“
Ale mne pořád něco nabízí
a já: „Ne, díky."
Zvlášť když jdu do letadla,
tak oni vždycky: "Chcete místo u východu?"
Nikdy obchodní třídu.
Vždycky řadu u východu.
Povídám: „Ne, díky."
Deset lidí za mnou:
"Ona odmítla řadu u východu?"
Jsou tak naštvaní, když řeknu ne.
Já na to: "Jo, já ji nepotřebuju."
Mám 162 cm.
Moje kolena se nikdy nedotkla jiné sedačky.
Protože jsem hlavně trup.
U některých aerolinek mi nohy nedosáhnou na zem.
Dejte to někomu potřebnému.
Stejně si nemyslím, že mám na to trénink.
Nevím, kam ty vzdušné děvky chodí na leteckou školu,
ale já jsem tam nechodila.
Myslím, že nestačí,
když k vám před odletem přijdou a řeknou:
"Přečetla jste si tu A4 ve fólii?"
I já: "Ne, protože na tom jsou obrázky.
A obrázky se nečtou, na ty se dívá.
Takže jsem teď lépe vycvičená než vy?
Mám na starosti tenhle let?
Jsem tu jen na svačinu.
Můžeš mě posadit blíže k záchodu, mně je to jedno."
Nejste nuly.
Nejste chudáci, když se v sedm ráno probudíte a říkáte si:
„Dnešek bude na hovno.“
Znáte se a nepotřebuješ
prožít celý den, abyste věděli, že bude na hovno.
Někdy to víte, než otevřete oči.
Řekne te si: "Dnešek bude na hovno."
Když otevřete oči v sedm ráno
a řeknete si, „Seru na to. Do tří budu ožralá,"
udělejte to.
Udělejte to, říká se tomu péče o sebe.
Starejte se o sebe.
Samozřejmě, pokud je to rozhodnutí,
které děláte každé ráno posledních 15 let,
pak máte problém.
Ale když to uděláte jednou za 18 měsíců až dva roky, řeknete si, „Dnes je ten den“,
udělej to.
Proč je společensky přijatelné
začít pít v poledne, ale v sedm ráno?
Kdyby vám v sedm ráno volala kamarádka
což by bylo divné, ale volá a říká:
"Ahoj, co děláš?"
„Právě jsem si nalila víno."
Bude si myslet, že jste se zbláznila.
Ale tatáž kamarádka vám zavolá v poledne a řekne:
„Ahoj, co děláš?"
„Nalila jsem si víno."
Řekne: "Někde už je určitě poledne."
Vy na to: "Poledne ja tady, Caro.“
Nevím, proč se vystavujeme takovému stresu
jen kvůli pár hodinám.
Kolikrát jsem se probudila,
vzala to krabicové víno,
dala ho na linku,
dívala se na něj a říkám si:
„Mám vytáhnout kohoutek a nechat ho vydýchat, nebo...?“
Protože to je na krabicovém víně to nejtěžší.
Musíte sundat ten kryt a vyndat kohoutek,
který je vždy dokonale uvnitř. Je to jako...
Musíte dát ruku tak hluboko,
až máte pocit, že děláte na dobytčí farmě.
„Cítím kopyto!"
Vytáhnete ho.
Stoprocentně vždy je to dírou tam.
Musíte otevřít celý pytel
a pomalu ten kohoutek otočit.
Některé z vás jsem ztratila slovy „krabicové víno“.
Vy jako: "Krabicové víno?“
Mě nezajímá, jak jste na tom v tuto chvíli finančně,
ale v určitou dobu
jsme všichni pili krabicové víno.
Jo.
Možná někteří z vás řeknou: "Nikdy."
Ale ano!
Jestli máte ošuntělé kamarády, pili jste krabicové víno.
Miluju návštěvy.
Pořád ke mně někdo chodí.
A když se ptají co mají přinést,
řeknu: "Jen sebe, zlato"
A pak sundám nálepky ze starých lahví od vína
a naplním je krabicovým vínem.
A nebojte se,
nikdy tam přidám rosé.
Pěkně to zpracuju.
Ani jednou za poslední tři roky
mít nikdo během večeře neřekl:
„Pardon.
Co to tu kčertu dnes pijeme?"
Ne, obvykle řeknou:
“Kde jsi to sehnala?"
A já vždycky: „Na cestách."
A oni předpokládají,
že po světě.
Ale jen cestou do obchodu.
Na druhý den ráno to poznají.
Protože druhý den po krabicovém vínu,
je kocovina úplně jiná
než ta po dobrém vínu.
Když se probudíte po dobrém vínu
a máte kocovinu, probudíte se a říkáte si: „Páni!
To Central Otago 2000, ten...
ten zlobivý Pinot Noir
se o sobě dá ve tři odpoledne vědět."
Ale u krabicového vína
otevřete oči a říkáte si: "Páni!
Včera mi satan ošukal lebku.
A ten má obrovský penis."
Nejste nuly.
Pití krabicového vína je dobré pro celou rodinu.
Když je po něm, vezmete krabici,
tu dáte kočce
ta si s ní pohraje.
Nafouknete sáček a pohrají si s ním děti.
Jste matka roku.
Jo.
Nejste nuly...
když po tom, co jste byli u mámy,
kde jste možná měli obrovskou hostinu,
přidali jste si, dala vám zákusek.
Dokonce vám s sebou dala zbytky v plastové tašce,
protože pudýlka vám nesvěří.
Teď jedete
s plastovou taškou plnou špaget vedle tebe.
„Kurva doufám, že nebudu mít nehodu.
Tohle se bude těžko vysvětlovat."
Jste plná a jedete do železářství,
protože potřebujete pás na nářadí.
Jakmile vystoupíte z auta a ucítíte to.
Cítíte grilovaný párek. A řeknete si: „Jo."
Když nasednete do letadla,
nemáte hlad, právě jste dojedli jídlo o devíti chodech.
Jste plní. Říkáte si: „Jsem tak plná.
Ale jakmile uslyšíte kola jídelního vozíku,
zpanikaříte.
Panikaříte. Vykřiknete: „Kuře! Och."
Tak to vypadá, když vystoupíte z auta
u železářství. Uděláte:
"Jo."
Nejste tam kvůli kuchyni.
Hry stranou.
Není to dobré jídlo.
Víte, že ty klobásy jsou v podstatě veganské.
Jsou z dřevěných oštěpků a kozích plivanců
a ta koza ty plivance darovala.
Jen se na to podívala a řekla si: "To nežeru."
To proto, že je tam tolik radosti.
Díváte se na ně a jsou tak šťastní,
protože na to je třeba mít povahu
být tam týden co týden a obracet párky.
Díváte se na ně a oni...
Chcete se té radosti účastnit.
Hledáte v autě zlatou minci
jdete k nim a dáte jim tu minci,
a pak natáhnete ruku.
Je jen velmi málo případů,
kde jako dospělý můžete jít k jinému dospělému,
natáhnout ruku a říct:
„Dejte mi jídlo.
V autě už mám pytel špaget.“
Vezmou ubrousek,
dají vám ho do ruky, a pak vám
na něj dají ten nejtenčí bílý chléb, jaký jste kdy viděli.
Doma tomu říkáme kouzelný chleba,
protože na něj nejde nic namazat.
Můžete to zkusit.
Ale jakmile to uděláte, střed zmizí.
Nikde v domě ho nenajdete. Je prostě pryč.
Zůstane vám jen podivný rámeček bývalého chleba.
Takže máte ubrousek.
Na ten vám dají kouzelný chléb, pak smaženou cibuli,
a pak vám na to dají párek
a na to rajčatovou omáčku.
Ta omáčka neví co je rajče,
buďme upřímní, ta sračka svítí ve tmě.
Takže jídlo máte v ruce. Pro-tip: Co musíte udělat, je,
že to musíte ohnout.
Musíte to celé takto ohnout,
protože když to budete držet rovné, nedá se to jíst.
Když to necháte rovné, říká se tomu situace.
Ale jakmile to ohnete, stane se z toho jídlo.
Teď vejdete do toho železářství
a hledáte lidi jako jste vy.
Hledáš další párkové lidi.
Když je uvidíte, uděláte...
"Učinili jsme stejné rozhodnutí.
Jsme tady a oba máme tohle.
Na váš... Ne, pás na nářadí, jsem myslela."
Pak začnete jíst
a stane se něco kouzelného.
Ve chvíli, kdy jste odešli od toho grilu,
je cibule ledově studená.
Ale klobása navýší svou teplotu.
Myslím, že je to tím lepidlem, co to drží pohromadě.
Takže to musíte jíst velmi opatrně.
Blížíte se zuby jako k horké bramboře,
abyste mohli skrze to dýchat.
Trochu na to foukejte.
Je to celé v zubech,
jako vaše první hulení ptáka.
Procházíte obchodem, jste asi v půlce.
Podíváte se a říkáte si: "Kurva, já to žeru i s ubrouskem."
Nejste nuly, v tom jsou ty pravé živiny.
Ale pak...
začneme... Máme tu chraplouna?
To je skvělé!
To miluju, všichni hned: "To ta paní tady."
Ne že by měla hovno na sedačce.
Dojdu si jen pro vodu.
Jen si sem občas zajdu pro tohle.
Kdykoli se napiju, paní v šatně dělá...
pro případ, že bych si pocintala kozy.
Kdo mě zná, ví,
že se to stane na 100 procent.
Tohle jsem neměla mít dnes na sobě,
ale...
Měl jsem vršek, který ladil s kalhotami.
Ale je na něm asi půl litru máslové kuřecí.
No jo, rozhodnutí, která děláme.
Řekla jsem jim: "Vezmu si ten flekatý vrch,
protože tak mě lidi uvidí ve skutečnosti někdy v budoucnu."
Je velmi zřídka mě uvidíte na ulici
bez jídla někde...
na ceckách, ale...
Ale prý je to velké ne-ne.
Tak jo,
jdeme na to.
Děláme věci, o kterých si myslíme,
že se nám sedí, ale není to tak.
Jako žabky.
Cukle.
Žabky.
Nazouváky.
Tak jim říkáme v Jižní Africe.
Víte, nikdy nebudeme mít světový mír,
dokud se neshodneme na názvu těch bot.
Nikde na světě se jim neříká stejně.
Můžete nasednout do letadla, letět tam, kde jste nikdy nebyli,
vystoupit, jít do obchodu
a říct: "Promiňte,
hledám takové ty letní boty,
které si takhle dáte mezi prsty."
„Jo, vy myslíte...“
Ani se nepozastavíme nad tím,
proč se jim tak říká.
Jen řekneme: „Jo.
Chtěla jsem modré..."
U těch bot jde o to,
že k nim není návod,
ale měl by být.
Protože jsem je nikdy neměla. Vyrůstala jsem na farmě v Jižní Africe,
kde máme hady, škorpióny a tak.
Ty tam mít nesmíte.
Poprvé jsem si je koupila,
když mi bylo po třicítce,
před 13 lety na Novém Zélandu.
A nikdo mě nezastavil.
Koupila jsem si je, jdu ke dveřím a nikdo neřekl: "Hej.
Už jste je někdy nosila?"
Vy na to: "Ne, nikdy."
„Pojďte sem.
Hele, měla byste vědět,
že když se do té boty dostane jen kapka vlhkosti,
je po vás.
Jo, a když se na tu botu dostane kapka vlhkosti,
je po vás.
A ať vás ani nenapadne
v nich utíkat...
z auta...
v bouřce..
do obchoďáku...
kde mají dlažbu.
Protože ať už jste toho fyzicky schopna nebo ne,
budete dělat šňůry."
A vy na to: "Ano, dobře."
Když odcházíte, slyšíte: "Ještě jednu věc.
Jen abyste věděla,
ty boty?
V těch se chodí jen dopředu.
Říkáme jim jednosměrné.
Jo. Chcete udělat krok stranou?
Je po vás.
Chcete jí dozadu?
Můj strejda to zkusil. Je mrtvej."
Ty boty jsou tak složité.
Mělo by u nich být varování a někdo, kdo s vámi bude
bude týden po jejich koupi bydlet.
Koupila jsem je.
S manželkou jsme vzaly naše děti do Fieldingu, odkud je.
Je to malá farmářská komunita
uprostřed Severního ostrova Nového Zélandu.
Není to tak exotické, jak si jeden představuje.
Každou půlhodinu
se tam nic neděje a to trvá asi hodinu.
Tak jsme tam vzaly naše děti abychom jim to tam ukázaly,
a po dvou minutách jsme skončily a...
já jsem připoutala mého dvouletého zase do auta,
víte, tu jeho neočkovanou prdel do autosedačky.
A zapomněla jsem,
že mám na nohách ty smrtící boty, jo?
Víte, co děláte, když je připoutáte.
Musíte ukročit, abyste mohli zavřít dveře,
protože jsou slabí na to, aby je zavřeli, že?
Ale jakmile jsem ukročila, moje tělo si řeklo:
„Dobře, takže jsme se rozhodli,
že vás raději usadíme.
Dopadnete na prdel."
A mozek na to: "Nemohu to zastavit.
Poraď si sama."
Padal jsem tak pomalu,
že jsem měl čas vyndat věci z kapsy
a dát je do této kapsy.
Mohla jsem přesunout kabelku
a celým jsme si tím prošla.
Pěkně pomalu.
Spadla jsem tak pomalu, že moje žena měla čas obejít auto a říct:
"Co to děláš?"
A já povídám: "Padám."
Vytáhla telefon,
párkrát si mě vyfotila a poslala to všem v naší WhatsApp skupině.
Ten den jsem se zjistila něco cenného.
Zjistila jsem, že se nacházím a poměr věku a váhy,
kdy nepřepadám.
Upadám.
Nevíte, kdy se to stane vám.
Před pěti lety,
by se kamarádi ptali: "Byla jsi opilá?"
Teď dostávám emotikony účasti a...
"Kámo, jsi v pořádku? Prý jsi upadla."
„Ne, čubko, měla jsem na nohách smrtící boty.
Zapomněla jsem."
Další věc, o které si myslíme, že ji zvládáme
a není to pravda, jsou polštářkové bundy.
A hlavně…
hlavně v Melbourne, vy je fakt žerete.
Dnešní počasí bych označila jako mírné.
Pokud jste jedni z těch, co cítí chlad,
stačilo by tričko s dlouhým rukávem.
Víte, co jsem dnes viděla?
Prošly kolem dvě dámy a obě měly ty bundy,
které sahají až do poloviny lýtek.
Zapnuté.
Tomu říkám odvážné prohlášení,
když to zapnete.
Někdy si řeknete: „Měla jsem ji v práci,
mám plné ruce, beru ji domů,
není zapnutá, takže cítím vánek."
Když si ji zapnete, všem říkáte,
že je vám kurevská zima.
Já se na ně dívám a říkám si:
"Co jste slyšely?"
Upřímně, nebylo by velkolepé, kdyby ve tři
přišla sněhová bouře a my byli po uši v závějích?
A tyhle dvě mrchy si říkaly:
"My to kurva věděly."
Ty bundy byly navržené,
aby lidi v Antarktidě nezmrzli.
Jestli máte kolegu šerpu,
tak si ji musíte pořídit.
Ale jestli máte kolegu jménem Brian,
který si neví rady s šálkem čaje, jste v pohodě.
Lehké vrstvy jsou vaší budoucností.
Sežeňte si svetr a šálu.
Budete v pohodě.
Když sem přijedu, jsem tak zmatená,
protože když přiletím do Austrálie, jdu rovnou na hotel.
Je klimatizovaný.
A pak si řeknu:
„Měla bych se jít projít, nevím, jaké je počasí."
A pak se podíváte z okna na lidi na ulici a řeknete
„Jo.
Nejde to říct."
Protože dvě třetiny z vás mají ty bundy
s kraťasy a boty smrti.
Nevím, co se děje. Připravujeme se na sníh nebo na kriket?
Všichni děláme každý den blbosti.
To z vás nedělá nuly.
Mít těžké období z vás nedělá nuly.
Myslím, že jediní opravdoví chudáci společnosti
jsou ti, kteří na internetu útočí na lidi
kvůli věcem, za které nemůžou.
Když jste na internetu a napadáte někoho
kvůli tomu, jak vypadá, co je vám?
Na olympiádě vyhrála
jedna žena zlatou medaili.
Četla jsem o tom článek, skvělé.
A pak mi ruplo v mozku a klikla jsem na komentáře.
Jestli chcete ztratit víru v lidskost,
klikněte na komentáře v novinách
přečtěte si je. První komentář byl:
"Jo, je dobrá, ale je tak hnusná."
Klikla jsem na jeho profil a říkala jsem si:
"Není to žádný obrázek.
Ledaže ho někdo u porodu rozmazal.“
To je ale sebevědomí...
jestli chcete na někoho útočit kvůli vzhledu, musíte být sexy.
Ani ne průměrný.
Kurevsky žhavě sexy.
Protože když kliknete na jejich profil: "Jo, to je fér."
Ale nechápu, proč na někoho útočit kvůli vzhledu,
protože ona se neudělala.
Kdybychom se dělali sami, byli bychom úžasní.
Byla bych tak krásná, nemohli byste se na mě podívat.
Nemuseli by mě představovat.
Věděli byste, že přicházím,
protože byste se udělali.
Jo.
On by říkal: "Už jde, protože už budu!"
Jestli máte vážně problém s tím, jak někdo vypadá,
najděte si na Facebooku jejich tátu:
„Hej, brácho, co se stalo?"
Nebo na někoho útočit kvůli jeho sexualitě.
Víte, že to není volba.
Bože. Víte, že to není volba.
Pomyslela jsem si: "Kurva, to jsou ti diváci...
To jsou ti, co mě zlomí."
Jako: "Je to volba.
Jsme z baptistické církve a...
věříme tomu, že je to volba
a vy jste se špatně rozhodla.
Jsme tu, abychom na vás dali ruce."
Víte, že sexualita není volba.
Kdyby to volba byla, jediná žena by nebyla normální.
Bez urážky, chlapi.
Bez urážky, miluju vás,
ale viděli jste své koule?
Není to vaše největší zbraň.
Nejsou pro každého.
Myslím, že kdyby byla sexualita volba,
ve chvíli, kdy žena vejde do místnosti,
kde je nahý muž, řekla by: "No.
Jdu si najít nějakou číču.
To nechám tobě."
Víš, jak těžké je vysvětlit
zlaté lesbě, jak vypadají koule?
Víte, co je zlatá lesba?
Zlatí jsou gayové,
kteří nikdy nespali s osobou opačného pohlaví.
Spí jen se svým druhem, jak to Bůh chtěl.
Počkat,
mužští gayové mohou být platinoví.
Jsou to ti, kteří nikdy nespali s nikým z opačného pohlaví
a narodili se císařským řezem.
Takže i v den, kdy přišli na svět, se koukli
a řekli si: „To kurva ne!
Vytáhněte mě střešním oknem!"
Takže…
Víte, jak obtížné je vysvětlit
lesbě, jak vypadají koule?
Protože jsem jich pár v životě viděla.
Říkám: „No, vlastně je to jako...
Jsou jako...
když dvě shnilé kiwi...
měly dítě se starými čajovými sáčky
a to se pořád prodlužuje a prodlužuje."
Byli jste úžasní!
Mockrát děkuju za pozvání.
Díky, Melbourne!
Titulky přeložil: Roman Placzek