Downloaded from YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫תעשו רעש, וקבלו לבמה את…‬
‫אורזילה קרלסון!‬
‫חבר'ה!‬
‫רואים? זו הסיבה...‬
‫שאנשים אוהבים את אוסטרליה.‬
‫כי אתם פשוט משוגעים.‬
‫משהו קטן, לפני שנתחיל,‬
‫יש משהו שאני רוצה לחלוק אתכם.‬
‫כי לפעמים, הקהל ישלח לי מתנות.‬
‫כאילו, לא הקהל הזה.‬
‫בכנות, לפעמים הקהל מביא לי מתנות,‬
‫נותן אותן לסדרן,‬ ‫והסדרן מביא אותן אל מאחורי הקלעים‬
‫ואז אני צריכה לפתוח אותן.‬
‫כי אין לי צוות של אנשים שנוסעים איתי‬
‫כי אני לא אדל.‬
‫אני לא יודעת מה אנשים מדמיינים...‬
‫הלכתי לכאן הלילה.‬
‫את חמשת הרחובות.‬
‫כשאת מקבלת החלטה כזו, את אומרת,‬ ‫"רק חמישה רחובות, אני אלך ברגל?"‬
‫ואחרי הרחוב השלישי, את אומרת,‬ ‫"לעזאזל, היה עדיף לקחת 'אובר'."‬
‫ואז את אומרת, "מאוחר מדי,‬ ‫לא אוכל להשיג‬‫ ‬‫'אובר' ‬
‫לשני רחובות,‬ ‫כי הם יחשבו שאני עצלנית."‬
‫לא בא לך שיתנו לך שני כוכבים בדירוג‬ ‫כי את עצלנית,‬
‫כי אז את צריכה לזייף צליעה וכאלה.‬
‫"כן, נקעתי את הקרסול."‬
‫אז אני מקבלת את המתנה הזאת,‬ ‫אני מופיעה באוקלנד,‬
‫ואישה שולחת מתנה עם הסדרן,‬ ‫והסדרן מביא אותה לחדר.‬
‫אני אפתח אותה, אבל היא נראית ממש מפוקפקת.‬ ‫היא הייתה עטופה בנייר חום.‬
‫והיה לה חוט מסביב,‬
‫ולא החוט המהודר‬ ‫שמקבלים עכשיו בחג המולד.‬
‫אתם יודעים... כמו גיסתך, ‬
‫היא‬‫ ‬‫תעשה‬ ‫את כל העטיפות המפונפנות האלה.‬
‫ואת אומרת, "טוב, תירגעי.‬ ‫אנחנו יודעים שאלה מלחי אמבטיה."‬
‫כאילו, "אלוהים, הוצאת 45 דולר‬ ‫על עטיפה של מתנה בשתי דולר.‬
‫ואין לנו אמבטיה!"‬
‫לא אחד מהחוטים האלה.‬ ‫זה היה פשוט שרוך ישן.‬
‫אז את יודעת שזה מפוקפק‬ ‫כשהסדרן פותח את הדלת בבעיטה,‬
‫זורק את המתנה ואומר, "זה בשבילך", ובורח.‬
‫אז הסתכלתי על המתנה הזו,‬
‫ניערתי‬‫ ‬‫אותה ולא נפלה ממנה אבקה,‬ ‫והיא לא תקתקה.‬
‫החלטתי לפתוח אותה.‬
‫אז פתחתי אותה,‬
‫ומישהו שלח לי גביעונית.‬
‫חדשה, אבל גביעונית.‬
‫כעת, לאלו מכם שלא יודעים מה זו גביעונית,‬
‫גבירותיי, אם תוכלו בבקשה‬
‫לפנות לגברים באזור שלכן,‬
‫ולהסביר להם מה זו גביעונית‬
‫כדי שאני לא אצטרך.‬ ‫דברו ביניכם.‬
‫אם אתן לא יודעות, תשאל את האנשים מאחוריכם.‬ ‫הם יודעים.‬
‫אני לא יודעת מה קורה שם.‬
‫יש אישה מאחור שעושה את זה...‬
‫אני לא יודעת מה את מסבירה,‬
‫אבל לדעתי את טועה.‬
‫לאלה מכם שלא יודעים מה זו גביעונית,‬
‫זו בעצם קערת טאפרוור לוואגינה שלכן.‬
‫כאילו, שולפים את זה כשהמחזור בא לבקר.‬
‫הבנתם?‬
‫אבל ידעתי. ברגע שקיבלתי את המתנה הזאת,‬
‫ידעתי שאני בצרות צרורות‬
‫כי אני מאוד סקרנית,‬
‫וידעתי שאנסה את זה.‬
‫אני לא אכנס לפרטים, ‬
‫אבל‬‫ ‬‫תנו לי לומר לכם, זה לא בשבילי.‬
‫בואו נגיד,‬
‫מכירים את זה שאתם מפנים את המדיח?‬
‫גבירותיי, אם אתן רוצות לפנות לגברים‬ ‫באזור שלכן‬‫ ‬‫ולהסביר למה אני מתכוונת.‬
‫אז כשאת מפנה את המדיח‬
‫ומוציאה את הקערות וכוסות הפלסטיק‬ ‫של הילדים,‬
‫ואת לא מייבשת כל כוס בנפרד,‬
‫את פשוט תופסת אותן, מנגבת ועורמת אותן,‬
‫ולמחרת בבוקר,‬
‫צריך להאכיל את אותם ילדים מהקערות האלה‬
‫ואת מוציאה אותן ואת...‬
‫כן, ככה.‬
‫אז לא, זה לא בשבילי.‬
‫אני נוסעת הרבה.‬
‫אני בדרכים בערך 300 ימים בשנה,‬
‫ובכל פעם שאני חוזרת הביתה לאוקלנד,‬
‫אני תמיד הולכת לרופאה שלי‬
‫לטיפול של כל הגוף.‬
‫לעשות את כל מה שצריך.‬
‫מכף רגל ועד ראש,‬ ‫מכינים ועד לציפורן חודרנית‬
‫וכל מה שביניהם.‬
‫לבדוק את השדיים, את משטח צוואר הרחם.‬
‫היא אפילו נותנת לך זריקת שפעת,‬ ‫אתם יודעים, כי מדע.‬
‫אני לא אגיד לכם מה לעשות עם החיים שלכם,‬ ‫אני רק אומר‬
‫שאנחנו מחסנים כי אנחנו מבינים מילים.‬
‫עכשיו, אני מבינה שאולי יש פה‬ ‫כמה מתנגדי חיסונים.‬
‫כי כשהופעתי באוקלנד, 13 אנשים קמו ויצאו,‬
‫וכל הקהל עשה...‬
‫כאילו שהייתי אמורה להילחם בהם או משהו.‬
‫אמרתי, "רדו מהם,‬ ‫יש להם ילדים חולים בבית."‬
‫בכל מקרה, אני נכנסת לרופאה שלי.‬
‫היא עושה מה שהיא יכולה‬ ‫ואז שולחת אותי לאחות.‬
‫עכשיו, האחות שלנו, האחות בארב,‬ ‫יצאה לפנסיה לפני שנתיים.‬
‫וזה דבר טוב,‬
‫כי היא הייתה צעירה בשנתיים מישו, בסדר?‬
‫אני לא גילנית.‬
‫אבל בשנתיים האחרונות‬ ‫עשיתי גם בדיקת ערמונית.‬
‫לא שנאתי את זה.‬
‫לכן חזרתי בשנה השנייה.‬
‫בכל מקרה, אני נכנסת,‬ ‫יש לנו אחות חדשה,‬
‫האחות מנאיה,‬ ‫ואני מביטה עליה ואומרת, "היי".‬
‫היא מקסימה, היא בשנות החמישים לחייה.‬
‫אני מביטה סביב, מנסה למצוא את החלוק.‬
‫כי את צריכה ללבוש את החלוק ‬
‫עם הפתח מקדימה,‬
‫כי הם עומדים לעבוד על‬ ‫אזור השעשועים שלך, נכון?‬
‫עכשיו, באופן אישי, ‬
‫אני‬‫ ‬‫לא מעריצה גדולה של חלוקים ‬
‫כי הם אף פעם לא נסגרים כראוי.‬
‫כי היו לי כמה חגי מולד גדולים בתקופה שלי.‬
‫אני לא מזדהה כשמנה.‬
‫אבל אני בהחלט, אתם יודעים..‬
‫אני כמה ארוחות קדימה‬ ‫וכמה חירבונים אחורה, אז...‬
‫ואת לא צריכה להיות מאמנת אישית,‬
‫כדי לדעת שאם שני הדברים האלה‬ ‫לא מאוזנים‬
‫לעולם לא תגיעי למשקל היעד שלך.‬
‫אבל לא ראיתי את החלוק,‬
‫והאחות מנאיה אומרת,‬ ‫"לא, אני משתמשת בלוואלבה."‬
‫וחשבתי, "זה נהדר, זה בעצם כמו סארונג.‬
‫לא רק שאקבל בדיקת צוואר הרחם,‬ ‫אלא גם חוויה תרבותית.‬
‫מתה על זה."‬
‫אז לקחתי ממנה את הלוואלבה,‬
‫וחיכיתי שתצא ותסגור את הווילון,‬
‫כדי שאוכל להתפשט ולשים אותה עליי.‬
‫אז היא סוגרת את הווילון.‬
‫אבל היא נשארת איתי שם.‬
‫אז בשלב הזה החלטתי‬
‫לדחות את הלוואלבה.‬
‫היא לקחה אותו וזרקה אותו על השולחן,‬
‫ואני התפשטתי וקפצתי על השולחן.‬
‫עכשיו, הנוהל של בדיקת צוואר הרחם‬
‫הוא שאת, המטופלת,‬
‫חייבת לבהות בקיר.‬
‫והיא, האחות,‬
‫חייבת לבהות בכתם על הווילון כאן.‬
‫אבל לעולם‬
‫אל תיצרו קשר עין.‬
‫אז היא מתחילה,‬
‫ואני יכול להרגישה שהיא מחטטת באזור. ‬
‫שזה לא מה שאת רוצה‬ ‫להרגיש בבדיקה אצל רופא,‬
‫את רוצה יד בטוחה.‬
‫את רוצה מישהו שיודע מה קורה.‬
‫והרגשתי שהיא מחטטת,‬
‫ואני לא יודעת באיזו שלב‬
‫אני פועלת.‬
‫באיזה שלב אני צריכה להגיד,‬
‫"את צריכה עזרה?"‬
‫מביך מדי, נכון? ‬
‫או שאני פשוט שותקת‬ ‫ומכוונת את היד שלה פנימה?‬
‫כן, צודקים, זה יהיה יותר מדי.‬
‫לא הייתי צריכה לעשות כלום‬
‫כי היא שאלה אותי שאלה כה מפתיעה ‬
‫שבלבלה אותי, הייתי צריכה רגע לחשוב עליה.‬
‫היא אמרה, "את עדיין בתולה?"‬
‫ואמרתי, ‬
‫"מה שאלת?"‬
‫אמרתי ״לא, לא.‬
‫עשיתי סקס בכמויות."‬
‫והיא אמרה, "אה.‬
‫בסדר."‬
‫ואז היא יוצאת מהחדר.‬
‫בשלב הזה אני מתחרטת‬
‫שלא לקחתי את הלוואלבה.‬
‫כי עכשיו אני פשוט שוכבת על המיטה‬ ‫כמו עוף קפוא בסופר,‬
‫חוששת שמישהו עלול להיכנס.‬
‫לא נכנסו. היא חזרה מהר מאוד.‬ ‫היה לה ספקולום קטן יותר.‬
‫והיא התחילה שוב ואמרה, ‬
‫"אני רק אשאל אותך שוב."‬
‫היא אמרה,‬ ‫"את בטוחה שעשית סקס בעבר?"‬
‫אמרתי, ״כן״.‬
‫אמרתי, "אני נשואה,‬ ‫אשתי מחכה בחדר ההמתנה."‬
‫היא אומרת, "אה.‬
‫הבנתי."‬
‫היא אמרה,‬ ‫"אבל שכבת עם גבר?"‬
‫אמרתי, "כן, אני יודעת מה זו אכזבה."‬
‫היא אומרת, "אני רק שואלת‬ ‫כי יש לך את הנרתיק‬‫ ‬‫הקטן ביותר ‬
‫שעבדתי איתה בקריירה שלי."‬
‫אמרתי, "רציני?" ‬
‫כיוונתי לה את היד,‬ ‫היא לקחה את המקל.‬
‫התלבשתי, נכנסתי לחדר ההמתנה ואמרתי,‬ ‫"בואי, מותק!"‬
‫לאשתי, לא לזרה.‬
‫אמרתי, "בואי". ‬
‫חזרנו פנימה.‬
‫אמרתי, "לאחות מנאיה יש משהו לספר לך על...‬
‫אזור השעשועים שלי."‬
‫האחות מנאיה מביטה בה ואומרת,‬
‫"אם הייתי צריכה לתאר את הנרתיק שלה‬ ‫במילה אחת, ‬
‫הייתי‬‫ ‬‫אומרת שהוא קטן."‬
‫אשתי פונה אליי מיד ואומרת,‬
‫"אסור לך להשתמש בסיפור הזה על הבמה."‬
‫אמרתי, "כלבה,‬
‫מומחה לרפואה אמרה לי שמשהו בגוף שלי קטן.‬
‫אני מספרת לכולם!"‬
‫אבל זה מסביר את הגביעונית, לא?‬
‫הייתי צריכה אצבעון.‬
‫אז שם המופע הוא "לוזרית"‬
‫והחלטתי לכתוב אותו כי הייתי כל כך‬
‫מבולבלת, כי לאבד משהו‬ ‫תמיד נתפס כדבר שלילי.‬
‫את מאבדת את המפתחות, את הראש,‬ ‫את מאבדת את אבא שלך,‬
‫זה שלילי.‬
‫אבל את מאבדת קצת משקל...‬
‫חיובי.‬
‫ואני לא מבינה למה.‬
‫כאילו, אם תאבדי חצי קילו,‬
‫זרים יריעו לזה.‬
‫תוכלי לצאת לרחוב ולומר,‬ ‫"ירדתי חצי קילו",‬
‫אנשים יגידו, "יופי לך", ויתנו לך כיף.‬
‫מעשה שאני לא מבינה.‬
‫אם את באמת אוהבת מישהו,‬
‫את לא אומרת, "אני אוהבת אותך כל כך,‬ ‫הלוואי שהיו לך עוד 50 קילו"?‬
‫עם כל השאר, אם את אוהבת את זה,‬ ‫את רוצה יותר.‬
‫אוהבת עוגה? תן לי עוד עוגה, לעזאזל.‬
‫או שאת אוהבת כסף? תן לי עוד כסף.‬
‫אני אוהבת אותך? פחות מזה.‬
‫זה לא הגיוני.‬
‫עכשיו, אני יודעת שאני צריכה לרדת במשקל.‬
‫אני יודעת.‬
‫אבל אני רוצה להיות זהירה מאוד.‬
‫אני רק רוצה לרדת במשקל מספיק‬
‫כדי שאוכל לאכול בפומבי.‬
‫אני רק רוצה להיות מסוגלת לאכול‬ ‫פשטידה בציבור.‬
‫כי את יודעת שאם את כאן‬
‫ואת שמנמנה, ‬
‫את לא יכולה לאכול בפומבי.‬
‫ישפטו אותך, נכון?‬
‫אפילו אם זו פשטידה לשם חגיגה.‬
‫גם אם הצרת הקיבה שלך הייתה ממש מוצלחת,‬
‫וכדי לחגוג,‬‫ ‬‫את הולכת לבי.פי לקנות פשטידה‬
‫כי יש‬‫ ‬‫להם את הפשטידות הכי טובות.‬
‫בגלל זה קוראים להם ככה.‬
‫את הולכת לשם,‬
‫לוקחת פשטידה,‬
‫ואת בחוץ אוכלת את הפשטידה,‬
‫כאילו, "יאמי, 80 קילו נעלמו."‬
‫את יודעת שאיזה מטומטם בטנדר יעבור ויגיד,‬
‫"מי אכל את כל הפשטידות?"‬
‫ואת חייבת להגיד, "אני".‬
‫אז אני יודעת שעליי לרדת במשקל.‬
‫אבל אני רוצה להיזהר,‬ ‫אני לא רוצה לרדת יותר מדי ולהגיע לפורנו.‬
‫כי אתם יודעים שזו אפשרות אמיתית מאוד.‬
‫אם את שווה.‬
‫אם את באמת שווה. כמוך, את פשוט חתיכה.‬
‫נכון? אתם זוג יפהפה.‬
‫אתם מתאמנים ביחד? ‬
‫כן.‬ ‫-ברור שכן.‬
‫אני לא מביישת אתכם ספורטיבית.‬
‫אבל אתם זוג לוהט.‬
‫מבחינה אסתטית, אתם די נעימים לעין.‬
‫כאילו, אם שניכם הייתם ניגשים אליי בבר ‬
‫ומציעים לי שלישייה, הייתי בעניין.‬
‫לא רק בקטע של "תחזיקי את המצלמה".‬
‫הייתי נותנת הכול.‬
‫הייתי נהיית כל כך ביזארית‬
‫שהייתם מתרשמים מאוד.‬
‫כאילו, באמצע הדרך,‬
‫מעל הישבן העירום שלי,‬ ‫אתם תיתנו כיפים אחד לשני,‬
‫ותאמרו, "הצלחנו עם זאת, מה?"‬
‫אבל עלייך להיזהר.‬
‫כי את יפהפייה,‬ ‫את יכולה לגמור בפורנו.‬
‫כל השאר, אתן בסדר.‬
‫כי אתם יודעים,‬ ‫אם אתם במערכת יחסים מאושרת ובריאה‬
‫עם חיי מין בריאים,‬
‫בשלב מסוים,‬
‫אחד מכם יפנה לשני ויאמר,‬ ‫"אנחנו צריכים לצלם את עצמנו.‬
‫את יודעת, בזמן שאנחנו…‬
‫מבינה?"‬
‫ואתם תעשו זאת.‬
‫אם תאמרי, "לעולם לא נעשה זאת",‬
‫השותף שלך בטח כבר עושה את זה.‬
‫עדיף לך כבר להתערב.‬
‫יש ז'אנר שלם של פורנו שקורה בלעדיך.‬
‫אז כבר עדיף לך.‬
‫ואז את תגידי, "טוב, בסדר."‬
‫את חייבת לקחת את הסמארטפון שלך,‬ ‫למקם אותו בחדר.‬
‫ואז אתם מתחילים.‬
‫אתם הולכים על זה בכל הכוח, נכון?‬
‫את נותנת את הכי טוב שלך‬
‫כי את יודעת שאתם מקליטים את עצמכם.‬
‫ואז אחר כך את אומרת,‬
‫"בסדר, לך תביא אותו."‬
‫הוא מתגלגל מעלייך, הולך להביא אותו.‬
‫הוא חוזר ואת מתרגשת.‬ ‫את כזה…‬
‫"זה יהיה טוב.‬
‫זה יהיה נהדר, כן.‬
‫אני אוהבת אותך."‬
‫ואת לוחצת על ״נגן״.‬
‫"למה חור התחת שלי כל כך כהה?‬
‫למה הוא שעיר כל כך?‬
‫זה נראה כאילו טרנטולה זוחלת מתוך מערה."‬
‫את מסתכלת על הגוף שלך בזווית‬
‫שבדרך כלל לא היית רואה,‬
‫מבצעת פעילות שבדרך כלל לא היית רואה‬
‫את ההשתקפות שלה בחלון ראווה.‬
‫את רואה דברים על הגוף שלך‬ ‫שבדרך כלל לא היית רואה.‬
‫את מסתכלת על זה ואומרת,‬
‫"זו פטמה על הגב שלי?"‬
‫ובן הזוג שלך אדיש נורא. הוא אומר, "כן.‬
‫חשבתי שידעת.‬
‫את כזה, "לא, בכל פעם שקר,‬
‫אני חושבת שזו התווית המזוינת‬ ‫של הקרדיגן שלי."‬
‫והוא אומר, "לא.‬
‫וכשממש חם, זה עושה את הקטע המוזר‬ ‫כמו פה של ברבי...‬
‫את מביטה בצילומים, זה לא טבעי.‬
‫זה הגוף הלבן והשמן שלך‬
‫חורש בקצב...‬
‫לתוך עוד גוף לבן ושמן...‬
‫נפגשים לפתע באמצע.‬
‫זה אפילו לא נשמע טוב.‬
‫כאילו, בלהט הרגע, לא שומעים כלום.‬
‫אבל ברגע ששקט‬
‫ואת בוהה בגוף הלבן שלך עם פטמה נוספת‬
‫על מסך קטן,‬
‫וכל מה שאפשר לשמוע זה...‬
‫כאילו, "מה זה הרעש הזה?‬
‫אה, זה הביצים שלך על הבטן שלי."‬
‫את מביטה בזה ואומרת,‬
‫"למה אני מזיינת אותך?‬
‫למה אתה מזיין אותי?‬
‫בוא לא נעשה זאת שוב אף פעם."‬
‫ואז את אומרת, "מחק אותו."‬
‫והוא אמר, "בסדר."‬
‫"לא, אתה עושה את זה עכשיו!"‬
‫הוא מוחק אותו.‬
‫את מוודאת שזה נמחק מתיקיית "נמחק לאחרונה".‬
‫הזוג הזה לוקח את הטלפון יחד,‬
‫הולכים לצריף,‬
‫לוקחים פטיש,‬
‫מרסקים אותו עד שנשארת רק אבקה,‬
‫לוקחים מברשת,‬
‫לתוך שקית ניילון קטנה.‬
‫נוהגים מקצה המדינה‬
‫לקצה השני ועוצרים בכל שירותים ציבוריים,‬
‫ושמים קצת מהאבק בשירותים.‬
‫ומורידים את המים.‬
‫רק למקרה שאיזה גאון מחשבים‬ ‫עומד לזחול מאימא שלו,‬
‫לחבר שוב את החרא הזה‬ ‫ולחלוק אותו עם העולם.‬
‫אנחנו זהירים מאוד.‬
‫אבל שניכם...‬
‫לא כך אתכם.‬
‫אתה כזה, "כן, בואי נצלם את עצמנו."‬ ‫- "כן, בוא.‬
‫קדימה. תן לי רק לסיים למרוח קרם לחות."‬
‫ואז את ממקמת את הטלפון,‬
‫ובסוף אומרת, "תביא אותו",‬
‫והוא אומר, "כן, אל תדאגי."‬
‫אפילו לא צריך לצאת מהמיטה‬
‫כי היוגה סוף סוף משתלמת.‬
‫האמת שזה כאב לי בגב.‬ ‫לא נראה לי שאני...‬
‫חובש!‬
‫אתם לוקחים את הטלפון.‬
‫"בוא נראה את זה.‬
‫זה יהיה טוב.‬
‫אני אוהבת אותי."‬
‫לוחצים על "נגן".‬ ‫אתם כזה, "כן, תראה את זה!‬
‫תראה את זה!"‬
‫כאילו, "לכל הרוחות!‬
‫"אני שמח שבחרנו בהלבנה האנאלית‬ ‫של שניים במחיר אחד.‬
‫אנחנו נראים מדהים!‬
‫אנחנו צריכים להשיג אור כחול,‬ ‫לתת לו להאיר.‬
‫זו עבודה מדהימה."‬
‫"כן, רגע, החלק הכי טוב שלי מגיע.‬
‫הירידה מהסוס.‬
‫את עושה קפיצה משולשת לאחור..."‬
‫אני לא טובה בדיבורי ספורט.‬
‫"שפגט מלא על הזין שלי.‬
‫זה מקסים."‬
‫את אומרת, "תשמור אותו.‬
‫תשמור אותו. אנחנו נראים נפלא."‬
‫את אומרת, "בוא נצפה בזה מחר‬ ‫כשנחזור מפילאטיס."‬
‫מחר בלילה אתם חוזרים מפילאטיס.‬
‫תגידי, "הו, כן!‬
‫אתה יודע איך אני נהיית גמישה וחרמנית.‬
‫בוא נצפה בו." ‬
‫אתם צופים בו שוב.‬ ‫אתה אומר, "לעזאזל, אנחנו יפים.‬
‫נשמור אותו.‬
‫נצפה בו מחר בערב‬ ‫אחרי שיעור הספינינג שלי.‬
‫אתה יודע איך אני אחרי שיעור ספינינג.‬
‫כשהפרינאום שלי עדיין רוטט."‬
‫אני מניחה שזה מה שקורה,‬ ‫אני לא יודעת.‬
‫אין לי אופניים.‬ ‫אני מבוגרת, יש לי מכונית.‬
‫ואז אתם צופים בו שוב ואומרים,‬
‫"אתה יודע, אנחנו כל כך יפים.‬
‫זה יהיה בזבוז‬ ‫אם רק אנחנו נזכה לראות אותו.‬
‫כדאי להעלות אותו."‬
‫ואז מעלים אותו ל"פורנהאב"‬
‫ועכשיו כולנו צופים בכם ומאוננים,‬
‫כי אנחנו כבר לא מזדיינים זה עם זה.‬
‫כל מה שאני אומרת זה תהיי מכוערת‬ ‫או שמנה, אחרת תהיי בפורנו.‬
‫את יודעת שאבא שלך ימצא אותו.‬
‫כן?‬
‫אימא שלך לא תדע מה קורה.‬
‫אתם יודעים...‬
‫לא חיית כמבוגר‬
‫אם לא היית בבית הורייך ביום שבת‬
‫מחכה לצלי,‬ ‫אימא שלך במטבח‬
‫את צופה בתוכנית זבל עם אבא שלך,‬
‫ואז אימא שלך יוצאת מהמטבח ואומרת,‬ ‫"היי!‬
‫את יכולה להסתכל על המחשב?‬ ‫ההיסטוריה שוב נמחקה."‬
‫ואת מסתכלת על אבא שלך ואומרת,‬ ‫"בן זונה!‬
‫לא זוכר את הססמה שלך לפייסבוק‬
‫אבל יודע איך למחוק את ההיסטוריה, כן?"‬
‫ואבא שלך אומר,‬ ‫"זה בסדר, אסתכל על זה אחר כך."‬
‫אני בטוחה שתסתכל.‬
‫אז בכל מקרה, אני אומרת שעליי לרדת במשקל.‬
‫אני כבר בפאניקה.‬
‫כי אני בגודל שכזה,‬ ‫בכל פעם שמדברים בחדשות‬
‫על מגיפת ההשמנה באוסטרליה,‬
‫אני יודעת שאני יכולה להיות אחד מהטיפשים‬ ‫שהולכים ברחוב.‬
‫אתם מכירים אותם, ברגע שהם מדברים,‬ ‫הם אומרים,‬
‫"יש לנו כאן דיאטנית.‬
‫מגיפת ההשמנה באוסטרליה..."‬
‫את כאילו, "לא.‬
‫איפה הם צילמו היום?" וכשאת… ‬
‫כשאת רואה שהם באזור שבו היית,‬
‫את אומרת, "לא!‬
‫לכו תזדיינו!"‬
‫כי זה תמיד את בטרנינג.‬
‫אני רואה את השמנים האלה‬ ‫הולכים בצעדים הקצרים שלהם,‬
‫וחושבת, "מה לעזאזל אתם עושים?" ‬
‫קח צעד גדול, בן זונה!"‬
‫ראיתם פעם את התוכנית "לרדת בגדול"? ‬
‫כן.‬
‫אתם יודעים,‬ ‫כשהם חשבו על הקונספט לתוכנית,‬
‫לא היה אדם שמן ברדיוס של עשרה קילומטרים.‬
‫אחרת זו הייתה תוכנית שונה לגמרי.‬
‫כשהם חשבו על הרעיון, כולם ישבו בחדר ישיבות‬
‫במכנסי היוגה שלהם,‬
‫ואמרו, "טוב, יש לנו 200 מיליון דולר.‬
‫מה אנחנו עושים?"‬
‫וקארן מהשיווק אמרה, "טוב,‬
‫אולי ניקח 12 אנשים שמנים,‬
‫ונשים אותם בתרחיש חוות השומן,‬
‫ואז ניתן להם לאכול שישה מקלות גזר ביום,‬
‫וניתן להם מאמנים אישיים עצבניים מאוד."‬
‫כאילו שיש סוג אחר של מאמנים.‬
‫"ניתן להם מאמנים אישיים עצבניים מאוד‬
‫שיצעקו עליהם כל היום ויגמרו להם להתאמן‬ ‫ואז להקיא את מקלות הגזר האלה."‬
‫וכולם אמרו, ״בסדר."‬
‫גם אם בשלב הזה היה שמן בחדר, ‬
‫הוא יאמר, "קשוח. אבל ניתן לצפייה."‬
‫אתם צפיתם בתוכנית‬
‫ואז הם אמרו, "טוב, קארן, ואז מה?"‬
‫"ובכן, פשוט נעקוב אחר ההתקדמות שלהם.‬
‫פעם בשבוע, נשים אותם על משקל‬
‫בתלבושות החמודות שלהם.‬
‫ומאחוריהם,‬
‫באורות לד אדומים ענקיים‬
‫שהם לא רואים,‬
‫נשים את המשקל הקודם שלהם,‬
‫המשקל החדש, מדד מסת גוף,‬ ‫וספירת הזרע שלהם.‬
‫ואז נשפוט אותם ככה."‬
‫עכשיו, אם היה שמן בחדר,‬
‫בשלב הזה הוא היה אומר, "חכו רגע.‬ ‫"רק רגע, רק דקה מזוינת.‬
‫על אילו תלבושות חמודות את מדברת?"‬
‫והיא תאמר, "אה.‬
‫חשבתי על מכנסי אופניים וחזיית ספורט?"‬
‫"לא."‬
‫כי אתם יודעים מה,‬ ‫אם את מעל גיל שנתיים,‬
‫את לא נראית טוב או חמודה איתם.‬
‫היחידים שמורשים ללבוש מכנסי‬ ‫אופניים וחזיית ספורט‬
‫הם אנשים מתחת לגיל שנתיים‬
‫או אם את באולימפיאדה.‬
‫זהו זה. מחר בבוקר, אם תתעוררי‬
‫ותלבשי מכנסי אופניים, תשאלי,‬ ‫"אני מעל גיל שנתיים?"‬
‫אם התשובה היא כן, תשאלי את עצמך,‬
‫"האם אני באולימפיאדה?"‬
‫אם התשובה היא לא, תורידי את המכנסיים.‬
‫כי את יודעת מה הבעיה‬ ‫עם התלבושת הזאת,‬
‫במיוחד לנשים בגיל מסוים.‬
‫אני באמצע שנות הארבעים לחיי.‬
‫יודעים מה החלק הכי קשה ביום שלי?‬
‫לסדר את הפטמות שלי.‬
‫כל בוקר אני מתעוררת,‬
‫וכשאני לובשת חזייה,‬ ‫זה כמו לפתור שתי קוביות הונגריות.‬
‫זין על זה, תכניסי את זה למכנסיים שלך.‬
‫ובכן, קארן, את לא יכולה להכניס את זה‬ ‫למכנסיים שלך כשאין לך שום דבר באמצע.‬
‫זה ייראה כמו צעיף בשרני.‬
‫אנשים שמנים לא אוהבים להישקל.‬
‫לכן אנו לא עושים צניחה חופשית.‬
‫בגלל זה וכי זה מפחיד ממש‬
‫את מי שצריך לעשות איתך את הצניחה.‬
‫כשאת צונחת, הם שוקלים אותך.‬
‫ואז הם כותבים את המשקל שלך על היד‬
‫עם טוש פרמננט.‬
‫אני לא רוצה להגיד לאנשים‬ ‫שלושה ימים אחרי הצניחה שלי,‬
‫"לא, זה לא מספר טלפון."‬
‫אם הייתי אחראית על הפקת "לרדת בגדול",‬
‫הכול היה נראה אחרת לגמרי.‬
‫בתור התחלה, האנשים שהייתי מלהקת.‬
‫הייתי מלהקת לסדרה אנשים,‬
‫אנשים שלא אומרים תודה על כלום.‬
‫כמו כשאת נוהגת ואת נותנת למישהו להשתלב‬
‫וזה לרוב לוקח כמה נסיונות‬
‫עד שהם משתלבים, את כאילו…‬
‫ואז הם משתלבים,‬
‫ואת מחכה לזה.‬
‫אבל הם פשוט ממשיכים.‬
‫כאילו הם משתלבים בכביש ואומרים, "שלי!"‬
‫איזו מין חיה גידלה אותך,‬
‫שתנצל את הזכות ולא תרים‬‫ ‬‫את היד שלך ככה‬‫,‬
‫כדי להודות לאדם שמאחוריך?‬
‫זה כל מה שעליך לעשות.‬
‫כי אם אתה לא מודה‬ ‫לאדם שמאחוריך,‬
‫אתה הופך את הכבישים שלנו ללא בטוחים. ‬
‫כי עכשיו אני צריכה‬ ‫לעקוף אותך באגרסיביות ‬
‫כדי‬‫ ‬‫לקבל חזרה את המעשה הטוב שלי‬
‫כי חיה גידלה אותך.‬
‫זה אותו הדבר כמו כשאת נוהגת‬
‫ויש מעבר חצייה ואת עוצרת,‬ ‫ומכונית עוצרת שם,‬
‫ואז הולכי הרגל חוצים ומודים לבחור הזה‬
‫ורק חולפים על פני המכונית שלך,‬
‫ואת חושבת,‬‫ ‬‫"מה קורה פה?‬
‫אני עושה את מה שהם עושים.‬
‫איפה התודה שלי?"‬
‫לדעתי אם הם שני-שליש מעבר לרכבך,‬ ‫ולא התחילו להרים את היד,‬
‫פגעי בהם עם המכונית.‬
‫לא להרוג אותם.‬
‫רק להפיל אותם כדי שתוכלי לדבר איתם.‬
‫ואז את יוצאת מהמכונית שלך‬
‫ואומרת, "אל תדאג, אני אטפל בזה.‬ ‫אני רופא מומחה.‬
‫יש לי נרתיק קטן."‬
‫את אומרת, "איפה התודה שלי, חמור?"‬
‫כל האנשים האלה‬ ‫הולכים למחנה "לרדת בגדול" שלי‬
‫או כשאת בעבודה, ואת בחדר האוכל,‬
‫את רק רוצה לאכול את הכריך שלך בשקט,‬ ‫ואז את שומעת...‬
‫ואת מסתכלת והנה הוא שם.‬
‫את אומרת, "אלוהים, בריאן.‬
‫אולי תניח את כוס התה לרגע?‬
‫היא תגיע לטמפרטורה‬
‫שבה אפשר פשוט לשתות אותה.‬
‫שזה לא יישמע כאילו‬ ‫איבדת את השפה העליונה בתאונה אלימה.‬
‫ועכשיו אתה מעקם את השפה התחתונה‬ ‫כאילו היא קש,‬
‫מנסה למצוץ תיון מתחתית הכוס."‬
‫בריאן הולך למחנה של "לרדת בגדול".‬
‫או החבר הזה שיש לכולנו,‬
‫שמעולם לא נתן לך לסיים משפט.‬
‫אתם חברים כבר שנים,‬
‫וזה הדבר היחיד שהם ראו בכם.‬
‫ישר למחנה "לרדת בגדול" המזוין.‬
‫או כל פוליטיקאי ימני שאי פעם‬ ‫אמר משהו כל כך מטומטם,‬
‫שזה גורם לך לרצות לנגוח במסמר.‬
‫הם הולכים לשם. ‬
‫כמו הפוליטיקאים שלא מסוגלים להתאושש‬ ‫מביצה בראש‬
‫מבלי לנסות לתקוף נער.‬
‫תיכנסו למחנה.‬
‫ואז אנחנו נותנים להם אתגרים ‬ ‫שהם לא יכולים לצלוח,‬
‫כמו להרחיק עוגיה מיד של ילד שמן.‬
‫אם הם ייכשלו, נעשה להם חתכים מנייר.‬
‫עכשיו, חיה לא גידלה אותי,‬ ‫אני מבינה את זה,‬
‫את זה שלא כולם אותו הדבר.‬
‫כאילו, לוגם התה לא באותה הרמה‬
‫של הפוליטיקאי הימני.‬
‫אז נחתוך אותם בסוגים שונים של נייר.‬
‫לוגמי התה והמתפרצים למשפט מקבלים‬
‫נייר של 150 גרם למ"ר.‬
‫ואז האנשים שלא מודים לך בפקקים,‬
‫שאין להם נימוסים,‬ ‫מקבלים ליטוש של 300 גרם למ"ר.‬
‫ואת הפוליטיקאים הימניים ‬
‫חותכים עם רנטגן.‬
‫ואז ניקח שמן צ'ילי ונשפשף אותו בפצעיהם.‬
‫אני יודעת, יש לי הרבה זמן לחשוב.‬
‫זה מה שאני עושה כשאתם במכון.‬
‫אנשים אומרים, "למה שמנים לא קמים מהכיסא?"‬
‫כי אנחנו חושבים על החרא הזה.‬
‫טוב, אולי זה קצת קיצוני.‬
‫אולי זה יותר... אני חושבת שאנשים‬ ‫אחרים הם לוזרים גדולים יותר‬
‫מאשר שמנים שרק יורדים במשקל.‬
‫למשל, אם תיכנסי למכונית עם חבר שלך, כן?‬
‫הוא נוהג. את אומרת לחבר הזה,‬
‫"אני סומכת עליך.‬
‫עם הדבר הכי חשוב שיש לי,‬
‫החיים שלי."‬
‫כי בלעדיהם, אי אפשר לעשות כלום, נכון?‬
‫אז את מתחילה בנסיעה,‬
‫ובגלל שאת גרה במלבורן, יורד גשם.‬
‫הוא לא מפעיל את המגבים.‬
‫בסדר.‬
‫אני לא אהיה האדם הזה,‬
‫אבל‬‫ ‬‫את יודעת כמה חשוב לך, הנוסעת,‬
‫לראות לאן הוא נוסע.‬
‫אחרת איך תדעי לעשות נכון את...‬
‫את לא רוצה להגיד כלום.‬
‫אז את מתחילה לנזול קצת במושב שלך.‬
‫רק קצת.‬
‫כי ממש מעל לוח המחוונים,‬ ‫מתחת למגבים,‬
‫תמיד יש חצי ירח מוזר שאפשר לראות דרכו.‬
‫אבל אז את מתחילה להילחץ,‬
‫ואת חושבת על הכרית שאשתך קנתה‬ ‫בנוגע ללחיות את חייך הטובים ביותר.‬
‫ואת חושבת, "אני רוצה לחיות‬ ‫את חיי הטובים ביותר, ‬
‫ואני רוצה להמשיך לחיות.‬
‫כדאי שאומר משהו."‬
‫"תפעיל את המגבים!"‬
‫והוא אומר, "לעזאזל, אפילו לא שמתי לב‬ ‫שהתחיל לרדת גשם."‬
‫אתה יודע שאתה נוהג, נכון?‬
‫וכיוון שזו מלבורן, ‬
‫חמש דקות אחר כך מפסיק לרדת גשם.‬
‫הם לא מכבים את המגבים.‬
‫לא רק שיש להם משהו מול העיניים‬
‫שאומר, "אתה פה למעלה, חבר."‬
‫מבחינה קולית, יש גם פסקול.‬
‫הם נהיים כל כך יבשים‬
‫שהם עושים מולך את הקפיצה המשולשת המוזרה.‬
‫כשהם חוזרים, זה כמו...‬
‫את לא בטוחה.‬
‫את צריכה לפתוח את החגורה,‬
‫לפתוח את הדלת, להתקפל ולהתגלגל. ‬
‫האנשים האלה הם לוזרים גדולים ממך.‬
‫אבל בגלל שיש לנו את המדיה החברתית,‬
‫אנחנו שמים את עצמנו במצבים‬ ‫בהם אנו חשים לוזרים.‬
‫כי את מסתכלת‬ ‫על חיים מדהימים של אחרים,‬
‫כי יש להם פילטרים מדהימים‬
‫ובולשיט מדהים על הדפים שלהם‬
‫שאת מתחילה להאמין,‬
‫כי למרות שבאופן אינטלקטואלי‬ ‫את יודעת שזה בולשיט,‬
‫את מכירה אותו, יש לו חיים איומים.‬
‫אבל עינייך אומרות,‬ ‫"הם טובים יותר משלך."‬
‫ואז את מרגישה כמו לוזרית.‬
‫אבל זה לא. זה כמו שאם את מקדימה‬ ‫ב-20 דקות למסיבה,‬
‫את לא לוזרית.‬
‫את חכמה. ‬
‫כי בדרך כלל האוכל כבר בחוץ.‬
‫האוכל בחוץ,‬
‫והם עדיין מתכוננים.‬
‫אז את יכולה להתערב.‬
‫את אומרת, "לא, תמשיכי, אל תדאגי לי."‬
‫את מסתכלת על השולחן ואומרת,‬ ‫"הגוואקמולי נראה טוב.‬
‫אני אנסה אותו.‬
‫אני רק אנסה אותה בשבילה.‬
‫אתן לה משוב חשוב אם היא צריכה אותו."‬
‫אז את לוקחת צ'יפס.‬
‫עכשיו, את לא טיפשה.‬
‫את יודעת להתקרב לאט, כן?‬
‫היית ליד אוכל בעבר.‬
‫אל תדאגי.‬
‫כשהצ'יפס הזה נשבר, ‬
‫את כל‬‫ ‬‫כך מאוכזבת מעצמך, ‬
‫את אומרת, "איך אני בגיל הזה,‬ ‫ואני לא יכולה לאכול חטיף?"‬
‫עכשיו את יודעת שהסתבכת.‬
‫כדאי שתוציאי את הצ'יפס הזה‬ ‫לפני שהיא תצא.‬
‫את לא רוצה לבלגן את השולחן‬ ‫לפני שמישהו אחר יגיע לשם.‬
‫את תקחי צ'יפס נוסף.‬
‫אבל תיקחי אחד חזק.‬ ‫אתם יודעים, כזה...‬
‫כי אתם מכירים את אלה המעוקלים,‬
‫המעוקלים חזקים יותר מבחינה מבנית מהאחרים.‬
‫אז לקחת את הקעור. וגם, טיפ מקצועי:‬
‫תמיד יש להם יותר טעם כי הם סוג של...‬
‫בכל אופן, אז...‬
‫אז את לוקחת את הצ'יפס.‬ ‫את יודעת, את לא טיפשה.‬
‫עלייך לעשות זאת נמוך ולאט,‬
‫ואת רוצה לסובב אותו לאט‬ ‫סביב הצ'יפס המקורי.‬
‫לעשות קצת... את לא רוצה להתקרב יותר מדי‬
‫כי זה עלול לגרום לנזק מבני ל..‬
‫אז את רוצה לעשות...‬
‫כשהצ'יפס השני נשבר...‬
‫את מפקפקת בכל החלטה שקיבלת כאדם בוגר.‬
‫"עדיף שלא אהיה לבד."‬
‫את יודעת שכדאי שתוציאי אותם‬ ‫לפני שהיא תצא.‬
‫יש לך שני צ'יפס בפנים.‬
‫לא תיקחי עוד צ'יפס, את לא טיפשה.‬
‫את תלמדי מהטעויות שלך.‬
‫את לא רוצה שהיא תצא‬ ‫ותראה שני חצאי צ׳יפס מתים בגווקאמולי‬
‫עם תעלת מגן מזדיינת מסביב.‬
‫כשפרק האצבע השני שלך בפנים,‬ ‫היא יוצאת ותופסת אותך.‬
‫כאילו שאת בנשף התיכון שלך ‬
‫ואתן בוהות אחת בשניה.‬
‫אני אוהבת את ההבנה האיטית הזאת.‬
‫היד שלי עדיין בגוואקמולי.‬
‫היא יוצאת החוצה, אתן בוהות אחת בשניה.‬
‫את מביטה בה, היא מביטה בך.‬
‫היא יודעת שהיד שלך בגואקמולי,‬
‫את יודעת שהיד שלך בגואקמולי.‬
‫אתן מביטות זו בזו,‬ ‫כי אתן לא יודעות באיזה שלב‬
‫את צריכה להוציא את היד.‬
‫אין זמן טוב יותר מההווה,‬ ‫אז את מוציאה אותה.‬
‫עכשיו הבעיה הקשה יותר.‬
‫את מנערת או מלקקת אותה?‬
‫היא פשוט בוהה בך, לא מורידה ממך את המבט‬
‫מביטה בך, פשוט לוקחת את הקערה ואומרת,‬
‫"בכל מקרה לא הייתי מרוצה מזה."‬
‫היא נכנסת למטבח,‬ ‫אפשר לשמוע אותה זורקת אותה בכיור.‬
‫את מרגישה לוזרית כי את אומרת,‬
‫"זו לא העונה לאבוקדו,‬ ‫זה בטח עלה לה 400 דולר."‬
‫את לא לוזרית, אבל מה שלא הבנת‬
‫הוא שאם בדרך כלל באים באיחור של 20 דקות,‬
‫הגוואקמולי יושב על השולחן כבר 40 דקות‬
‫מגיע לאט לאט לטמפרטורת החדר,‬
‫ואז הוא חלק.‬
‫את יכולה להרים אותו מהקערה עם כל דבר.‬
‫את יכולה להרים אותו עם תקוות וחלומות‬ ‫לתוך הפה שלך.‬
‫את לא יודעת את זה כי את לא שף.‬
‫גם אני לא, אבל אני סקרנית.‬
‫את לא לוזרית אם את אומרת,‬ ‫"לא, תודה" לדברים בחינם.‬
‫אני תמיד אומרת "לא, תודה" לדברים בחינם ‬
‫אבל עכשיו כי אנו חיים בתקופה‬
‫שבה יש אנשים משפיענים‬
‫וזו עבודה‬ ‫שכרוכה בלקבל דברים בחינם כל הזמן.‬
‫זה חסר תקדים שמישהו ניגש אלייך‬
‫ואומר, "רוצה משהו בחינם?"‬ ‫ואת אומרת, "לא, תודה."‬
‫אלא אם זה עלון או משהו.‬ ‫את כזה, "לא."‬
‫אבל תמיד מציעים לי דברים‬ ‫ואני אומרת, "לא, תודה."‬
‫במיוחד כשאני עולה למטוס,‬ ‫תמיד אומרים,‬
‫"תרצי את שורת היציאה?"‬
‫לעולם לא מחלקת עסקים.‬ ‫תמיד שורת היציאה.‬
‫אני אומרת, "לא, תודה."‬
‫עשרה אנשים מאחור יגידו,‬
‫"היא אמרה לא לשורת היציאה?"‬
‫הם כועסים מאוד כשאני אומרת, "לא".‬
‫אני אומרת, "כן, אני לא צריכה אותה."‬ ‫אני בגובה מטר שישים ואחת.‬
‫הברך שלי מעולם לא נגעה במושב אחר.‬
‫כי אני גם בעיקר פלג גוף עליון.‬
‫יש חברות תעופה בהן‬ ‫הרגליים שלי לא נוגעות בקרקע.‬
‫תנו אותה לאחד שזקוק לה.‬
‫בכל מקרה אני לא מרגישה‬ ‫שאני מאומנת מספיק כדי לשבת שם.‬
‫אני לא יודעת באיזה בי"ס אווירי‬ ‫זונות האוויר האלה לומדות,‬
‫אבל לא למדתי שם.‬
‫לדעתי זה לא מספיק ‬
‫כשהן ניגשות אלייך לפני הטיסה ואומרות,‬
‫"קראת את דף ההסבר?"‬
‫אמרתי, "לא, כי יש שם תמונות.‬
‫ואת לא קוראת תמונה, את מסתכלת עליה.‬
‫אז עכשיו אני יותר מיומנת ממך?‬
‫אני אחראית על הטיסה הזו?‬
‫באתי רק בשביל החטיפים, חבר.‬
‫אתה יכול לשים אותי ליד השירותים,‬ ‫לא אכפת לי."‬
‫את לא לוזרית.‬
‫את לא לוזרית אם את מתעוררת בשבע בבוקר‬ ‫ואומרת,‬
‫"היום יום מחורבן."‬
‫את מכירה את עצמך, את לא צריכה‬
‫לעבור את כל היום‬ ‫כדי לדעת שהוא יהיה מחורבן.‬
‫לפעמים את יודעת לפני שאת פוקחת עיניים,‬
‫ואת כזה, "כן, היום יהיה חרא."‬
‫אם תפקחי את העיניים בשבע בבוקר‬
‫ותגידי, "זין על זה. אני משתכרת בשלוש, ‬
‫אז תעשי את זה.‬
‫תעשי זאת, זה נקרא טיפול עצמי.‬
‫שמרי על עצמך.‬
‫מן הסתם, אם זו החלטה‬
‫שקיבלת בכל בוקר ב-15 השנים האחרונות,‬
‫יש לך בעיה.‬
‫אבל אם תעשי את זה פעם בשנה וחצי‬ ‫עד שנתיים ותגידי, "היום זה היום", ‬
‫תעשי‬‫ ‬‫את זה.‬
‫למה מקובל מבחינה חברתית ‬
‫להתחיל לשתות בצהריים אבל לא בשבע בבוקר?‬
‫אם חברה מתקשרת בשבע בבוקר,‬
‫זה יהיה מוזר,‬ ‫אבל אם היא מתקשרת ואומרת,‬
‫"היי, מה את עושה?"‬
‫"מזגתי לעצמי יין."‬
‫אנשים יחשבו שהשתגעת.‬
‫אבל אם אותה חברה תתקשר בצהריים ותאמר,‬
‫"מה את עושה?"‬
‫"מזגתי לעצמי יין."‬
‫היא תאמר,‬ ‫"טוב, אני מניחה שאיפשהו כבר צהריים."‬
‫את עונה, "פה צהריים, קארה."‬
‫אני לא יודע למה אנחנו מלחיצים‬ ‫את עצמנו כל כך‬
‫בגלל כמה שעות מזוינות.‬
‫כמות הפעמים שהתעוררתי‬
‫ולקחתי את קופסת היין‬
‫ושמתי אותה על הדלפק במטבח‬
‫הסתכלתי עליה, ואמרתי,‬
‫"להוציא את הברז ולתת לו לנשום או..."‬
‫זה תמיד הדבר הכי קשה עם קופסת יין.‬
‫צריך להוריד את הכיסוי ולהוציא את הברז,‬
‫וזה תמיד עמוק בקופסה.‬
‫עלייך להכניס את היד שלך עמוק כל כך,‬ ‫אני מרגישה שאני עובדת בחוות חלב.‬
‫"אני מרגישה פרסה!"‬
‫את מוציאה את הברז.‬
‫מאה אחוז מהזמן, החור תמיד פונה לשם.‬
‫צריך לפתוח את כל השק,‬
‫לאט לאט להוריד את הברז.‬
‫אני מרגישה שאיבדתי חלק מכם‬ ‫ברגע שאמרתי "קופסת יין".‬
‫אתם אומרים, "קופסת יין מזוינת?"‬
‫לא אכפת לי איפה אתה כרגע‬ ‫מבחינה כלכלית בחייך, ‬
‫אבל בשלב מסוים,‬
‫כל אחד מאיתנו שתה יין מקופסה.‬
‫כן,‬
‫אולי חלקכם אומרים,‬ ‫"אני מעולם לא שתיתי."‬
‫כן, שתית!‬
‫אם יש לכם חברים חסרי סגנון,‬ ‫שתיתם יין מקופסה.‬
‫אני אוהבת לארח, כן?‬
‫יש אצלי בבית אנשים כל הזמן.‬
‫וכשהם אומרים, "מה להביא?"‬
‫אני תמיד אומרת, "רק את עצמך, בובה."‬
‫ואז אני מקלפת את התוויות‬ ‫מבקבוקי יין ישנים,‬
‫וממלאת אותם ביין מקופסה.‬
‫ואל דאגה,‬
‫אני אפילו אערבב שם רוזה.‬
‫אני עושה הכול, כן? אז..‬
‫אף פעם, בכל השנים האלה,‬ ‫לא היה מישהו בארוחת ערב שאמר,‬
‫"סליחה.‬
‫איזה מין גיהינום אנחנו שותים כאן הלילה?"‬
‫לא, לרוב הם אומרים,‬
‫"איפה קנית את זה?"‬
‫ואני תמיד אומרת, "במסעותיי."‬
‫והם מניחים,‬
‫ברחבי העולם.‬
‫אבל רק לחנות המשקאות.‬
‫כלומר, הם יודעים למחרת בבוקר.‬
‫כי את יודעת שבבוקר שאחרי יין מקופסה,‬
‫ההנגאובר שונה לחלוטין‬
‫מהנגאובר של יין טוב.‬
‫את מתעוררת אחרי יין טוב, ‬
‫ויש לך הנגאובר, את מתעוררת,‬ ‫את כזה, "ווהו!‬
‫האוטאגו סנטרל בציר 2009,‬
‫הפינו נואר המצוין‬
‫יחזור ויתקוף אותי סביב 3 וחצי לפנות בוקר."‬
‫אבל את יודעת, עם יין מקופסה,‬
‫את תפקחי עיניים, ואת כזה, "ווהו!‬
‫השטן זיין לי את הגולגולת אמש.‬
‫ויש לו זין ענקי."‬
‫את לא לוזרית.‬
‫שתיית יין מקופסה טובה לכל המשפחה.‬
‫כשמסיימים, את קורעת את הקופסה,‬ ‫נותנת אותה לחתול,‬
‫הוא משחק איתה.‬
‫את מפוצצת את השקית‬ ‫והילדים משחקים איתה.‬
‫את האימא של השנה.‬
‫כן.‬
‫את לא לוזרית...‬
‫אם אחרי שהיית בבית של אימא שלך,‬
‫אולי אכלת ארוחה ענקית,‬
‫אכלת מנות שניות, היא נתנה לך קינוח.‬
‫היא אפילו נתנה לך שאריות בשקית ניילון ‬
‫היא לא בוטחת בך עם קופסאות הטאפרוור שלה.‬
‫עכשיו את צריכה‬
‫לנהוג עם שקית פלסטיק של ספגטי לידך.‬
‫"לעזאזל, אני מקווה שלא תהיה תאונה.‬ ‫יהיה קשה להסביר את זה."‬
‫את מלאה, ואז את נוסעת במהירות‬ ‫לחנות לחומרי בניין‬
‫כי את צריכה חגורת כלים חדשה.‬
‫ברגע שאת יוצאת מהמכונית,‬ ‫את מריחה את זה.‬
‫את מריחה את פסטיבל הנקניקיות.‬ ‫את כזה, "כן".‬
‫כשאת עולה על מטוס,‬
‫את לא רעבה, בדיוק אכלת‬ ‫ארוחת שף בת תשע מנות.‬
‫את שבעה. את אומרת, "אני כל כך מלאה."‬
‫אבל ברגע שאת שומעת‬ ‫את גלגלי עגלת האוכל,‬
‫את נלחצת.‬
‫את נלחצת, את כזה, "עוף! אה."‬
‫ככה זה כשאת יוצאת מהמכונית‬ ‫בחנות לחומרי בניין, את אומרת, ‬
‫"כן."‬
‫את לא שם בגלל אנינות טעם.‬
‫בואי לא נשחק משחקים.‬
‫זה לא טוב בשבילך.‬
‫את יודעת שהנקניקיות האלה טבעוניות.‬
‫הן עשויות משבבי עץ ורוק של עזים,‬
‫והעז תרמה את הרוק.‬
‫היא הסתכלה על זה ואמרה,‬ ‫"אני לא אוכלת את זה."‬
‫אבל זה בגלל שיש כל כך הרבה‬ ‫שמחה בפסטיבל.‬
‫את מביטה על האנשים האלה‬ ‫והם תמיד שמחים,‬
‫כי זה דורש אופי מסוים‬
‫ללכת לשם כל שבוע ולהפוך נקניקיות.‬
‫את מסתכלת עליהם, והם...‬
‫אני רוצה להיות סביב השמחה הזאת.‬
‫את מחטטת במכונית למצוא מטבע זהב,‬
‫ניגשת אליהם, נותנת להם את המטבע‬
‫ואז מושיטה להם את ידך.‬
‫יש מעט מאוד מקרים‬
‫בהם את כמבוגרת‬ ‫יכולה לגשת למבוגר אחר,‬
‫להושיט את ידך ולומר,‬
‫"שימו פה אוכל.‬
‫כבר יש לי שקית ספגטי במכונית."‬
‫ואז הם לוקחים מפית,‬
‫שמים אותה ביד שלך, ואז הם שמים ‬
‫מעל זה‬‫ ‬‫את הלחם הלבן הדק ביותר שראית בחייך.‬
‫בבית שלי אנחנו קוראים לזה לחם קסם ‬
‫כי זה בלתי אפשרי לשים עליו ממרח.‬
‫את יכולה לנסות.‬
‫אבל ברגע שתנסי, האמצע נעלם.‬
‫אי אפשר למצוא אותו בבית.‬ ‫הוא פשוט נעלם.‬
‫יש לך מסגרת מוזרה של מה שהלחם היה פעם.‬
‫אז יש לך מפית.‬
‫הם שמים את לחם הקסם,‬ ‫ואז שמים בצל מטוגן,‬
‫ואז שמים את הנקניקייה,‬
‫ואז רוטב עגבניות מעליה.‬
‫זה רוטב דמוי עגבניות‬
‫בואו נהיה כנים, החרא הזה זוהר בחושך.‬
‫עכשיו יש לך אוכל ביד. עצה של מקצוענים:‬ ‫מה שאתם רוצים לעשות‬
‫הוא לקפל אותה.‬
‫אתם רוצים לקפל כך את כל התרחיש הזה,‬
‫כי אם תשמרו אותה שטוח, קשה מאוד לאכול.‬
‫אם שומרים אותה שטוחה,‬ ‫זה מה שנקרא בעיה.‬
‫אבל ברגע שמגלגלים אותה,‬ ‫זה מה שנקרא ארוחה.‬
‫עכשיו את נכנסת לחנות לחומרי בניין ‬
‫ומחפשת אנשים אחרים כמוך.‬
‫את מחפשת אחרי אנשי נקניקיות נוספים.‬
‫כשאת רואה אותם, את כזה,‬
‫"אנחנו מקבלים אותן החלטות.‬
‫אנחנו כאן, ולשנינו יש את אלה.‬
‫על ה... חגורת כלים, כלומר."‬
‫ואז את מתחילה לאכול וקורה משהו קסום‬
‫ברגע שאת מתרחקת מהברביקיו.‬
‫הבצל קפוא עכשיו.‬
‫אבל הנקניקייה חמה יותר.‬
‫אני חושבת שהדבק הוא זה שמחזיק אותם יחד.‬
‫אז את רוצה לגשת לנקניקייה‬ ‫בזהירות כשאת אוכלת.‬
‫את מתקרבת עם השיניים, כמו תפוח אדמה לוהט,‬ ‫כדי שתוכלי לנשום דרך החלק האחורי.‬
‫תנשפי על זה קצת אוויר.‬
‫זו גישה שמאוד מערבת שיניים,‬
‫כמו המציצה הראשונה שלך.‬
‫כשאת עוברת בחנות, את בערך באמצע.‬
‫את מסתכלת ואומרת,‬ ‫"לעזאזל, אני אוכלת גם את המפית."‬
‫את לא לוזרית,‬ ‫שם נמצאים החומרים המזינים.‬
‫אבל אז...‬
‫אנחנו מתחילים... יש לנו נוחר?‬
‫זה נהדר!‬
‫אני אוהבת איך פתאום כולם,‬ ‫"זו הגברת הזאת."‬
‫זה לא כאילו היא חירבנה על המושב.‬
‫אני רק אשתה מים.‬
‫אני פשוט אלך לפה,‬ ‫אקח קצת מזה מדי פעם.‬
‫אתם יודעים, כשאני לוגמת ככה,‬ ‫אשת המלתחה למטה אומרת...‬
‫רק למקרה שאשפוך קצת מים על הציצים שלי.‬
‫כי אם אתה מכיר אותי, יש סיכוי של מאה אחוז‬ ‫שאוכל לעשות את זה.‬
‫זו לא החולצה שהייתי אמורה ללבוש הערב,‬
‫אבל...‬
‫הייתה לי חולצה שמתאימה למכנסיים.‬
‫אבל יש עליה בערך חצי ליטר עוף בחמאה.‬
‫אז כן, התקבלו החלטות.‬
‫אמרתי להם, "תנו לי ללבוש את החולצה המוכתמת‬
‫כי מציאותית, ככה אנשים יראו אותי בעתיד."‬
‫נדיר מאוד לראות אותי ברחוב‬
‫בלי אוכל איפשהו...‬
‫על הציצי, אבל..‬
‫מסתבר שזה ממש אסור.‬
‫טוב,‬
‫קדימה.‬
‫עכשיו, יש דברים שאנחנו עושים‬
‫שנראה לנו שאנו עושים טוב ואנחנו לא.‬
‫כמו כפכפים.‬
‫נעלי אצבע.‬
‫נעלי קיץ.‬
‫פלאקיס.‬
‫ככה קוראים להם בדרום אפריקה.‬
‫אתם יודעים,‬ ‫לעולם לא יהיה לנו שלום עולמי,‬
‫אלא אם נוכל להסכים על שם לנעליים האלו.‬
‫בכל מקום בעולם הם נקראים אחרת.‬
‫אם תטוס עכשיו למקום שמעולם לא היית בו,‬
‫תרד, תלך לחנות ותאמר,‬
‫"סליחה.‬
‫אני מחפש את נעלי הקיץ האלה...‬
‫שלא סוגרות על אצבעות הרגליים."‬
‫"אה, אתה מתכוון ל..."‬
‫אנחנו אפילו לא מפקפקים‬
‫למה לעזאזל קוראים להם כך.‬
‫אנו אומרים, "כן.‬
‫יצאתי לקנות זוג כחול של...‬
‫עכשיו, העניין עם הנעליים האלה‬
‫הם לא מגיעים עם הוראות,‬
‫והעניין הוא שהם באמת צריכים.‬
‫כי מעולם לא היה לי זוג, ‬ ‫כי גדלתי בחווה בדרום אפריקה,‬
‫שם יש לנו נחשים ועקרבים וכאלה.‬
‫אז אי אפשר לנעול אותם.‬
‫הפעם הראשונה שקניתי זוג הייתה‬
‫כשהייתי באמצע שנות השלושים, ‬ ‫לפני 13 שנה בניו זילנד.‬
‫ואף אחד לא עצר אותי.‬
‫קניתי אותם, וכשהגעתי לדלת אף אחד לא אמר,‬ ‫"היי.‬
‫השתמשת בכאלה פעם?‬
‫אמרתי, "לא, בחיים לא".‬
‫"בואי הנה.‬
‫היי, רק שתדעי,‬
‫אם טיפת לחות‬ ‫תיכנס לחלק הפנימי של הנעל,‬
‫את מתה.‬
‫ואם טיפת לחות תיכנס לחלק החיצוני של הנעל,‬
‫את מתה.‬
‫ואל תחשבי לרגע‬
‫שאת יכולה לברוח...‬
‫מהמכונית שלך...‬
‫במהלך סופת ברקים...‬
‫לקניון...‬
‫שריצפו אותו.‬
‫כי בין אם את מוכנה פיזית ובין אם לאו,‬
‫את תעשי שפגט מלא."‬
‫את כזה, "בסדר, מגניב."‬
‫כשאת יוצאת, הם אומרים, "עוד דבר אחד.‬
‫רק שתדעי,‬
‫הנעליים האלה?‬
‫הם רק לתנועה קדימה.‬
‫אנחנו קוראים להם חד-כיווניים.‬
‫כן. את רוצה לפנות הצידה?‬
‫את מתה.‬
‫את רוצה לצעוד אחורה?‬
‫דוד שלי ניסה. הוא מת."‬
‫הנעליים האלה כל כך מורכבות.‬
‫הן צריכות לבוא עם אזהרה‬ ‫ומישהו שיחיה איתך‬
‫במשך שבוע אחרי שאת קונה אותם.‬
‫קניתי זוג,‬
‫אשתי ואני לקחנו את שני הילדים‬ ‫שלנו לפילדינג, שם היא גדלה.‬
‫זו קהילה חקלאית קטנה‬
‫באמצע האי הצפוני של ניו זילנד.‬
‫היא לא מרגשת כמו שהאדם הזה עושה ממנה.‬
‫כאילו, כלום לא קורה שם ‬
‫כל חצי שעה, וזה נמשך בערך שעה.‬
‫אז לקחנו את הילדים שלנו‬ ‫והראינו להם קצת את האזור‬
‫ואחרי שתי דקות, סיימנו ו..‬
‫נכנסתי וחגרתי את הילד שלי‬ ‫בן השנתיים למכונית,‬
‫את התחת המחוסן שלו חזר למושב.‬
‫ושכחתי ‬
‫שאני‬‫ ‬‫נועלת את מגפי המוות האלה, נכון?‬
‫מכירים את התנועה אחרי החגירה שלהם,‬
‫צריך לקחת צעד הצידה כדי לסגור את הדלת‬
‫כי הם חלשים מכדי לסגור את הדלת, נכון?‬
‫אבל ברגע שלקחתי צעד הצידה,‬ ‫הגוף שלי אמר,‬
‫"טוב, אני אמשיך ו...‬
‫אמשיך ואפיל אותך בנקודה הזו.‬
‫את תיפלי על התחת."‬
‫והמוח שלי פשוט אמר,‬ ‫"אני לא יכול לעצור את זה.‬
‫את ברשות עצמך."‬
‫נפלתי לאט כל כך‬
‫שהיה לי זמן להעביר דברים מהכיס הזה‬
‫לכיס הזה.‬
‫יכולתי להזיז את תיק היד שלי‬
‫ובמקום ליפול פשוט הלכתי.‬
‫פשוט הלכתי‬‫.‬
‫נפלתי לאט כל כך, לאשתי היה זמן‬ ‫להקיף את המכונית, להביט בי ולומר,‬
‫"מה את עושה?"‬
‫אמרתי, "אני נופלת."‬
‫היא הוציאה את הטלפון,‬
‫צילמה כמה תמונות שלי ושלחה‬ ‫אותן לכולם בקבוצת הוואטסאפ שלנו.‬
‫ולמדתי משהו בעל ערך באותו יום.‬
‫למדתי שאני באופן רשמי ביחס גיל-משקל‬
‫שבו אני כבר לא נופלת.‬
‫הייתה לי נפילה.‬
‫אתם לא יודעים מתי זה יקרה לכם.‬
‫אפילו לפני חמש שנים,‬ ‫חבריי היו שואלים, "היית שיכורה?"‬
‫כעת אני מקבלת‬ ‫את האימוג'ים המודאגים האלה.‬
‫"חברה, את בסדר? שמעתי שנפלת."‬
‫"לא, כלבה, נעלתי את מגפי המוות.‬
‫שכחתי."‬
‫הדבר השני שאנו חושבים שאנו עושים טוב‬
‫ואנחנו ממש לא, הם מעילי פוף.‬
‫ובמיוחד… ‬
‫במיוחד מלבורן, את כל כך גרועה למעילי פוף.‬
‫היום הייתי מגדירה את מזג האוויר כ"נעים".‬
‫אם הייתם אחד מאותם אנשים‬ ‫שיכולים להרגיש את הקור,‬
‫אולי אתה צריך חולצה עם שרוולים ארוכים.‬
‫יודעים מה ראיתי היום?‬
‫שתי נשים עברו לידי ולשתיהן היו מעילי פוף‬
‫שמגיעים עד לשוק,‬
‫רכוסים.‬
‫כלומר, זאת הצהרה נועזת‬
‫אם רוכסים אותם.‬
‫לפעמים תאמרי, "הוא היה איתי בעבודה‬ ‫וידיי היו תפוסות,‬
‫אז אני לוקחת אותו הביתה והוא פתוח‬ ‫כדי שארגיש את האוויר."‬
‫כשאת רוכסת את זה, את אומרת לאנשים,‬
‫"אני קפואה."‬
‫אבל הסתכלתי על הנשים האלה וחשבתי,‬
‫"מה שמעתן?"‬
‫אני מתכוונת, בכנות,‬ ‫זה לא יהיה פשוט מרהיב אם בשעה שלוש,‬
‫סערה ענקית, השלג מגיע עד לתנוכי האוזניים.‬
‫ורק שתי הכלבות האלה אומרות,‬
‫"ידענו את זה."‬
‫הם עיצבו את המעילים האלה‬
‫כדי שאנשים באנטרקטיקה לא יקפאו למוות.‬
‫אם יש לך עמית שהוא משבט השרפה,‬
‫את צריכה לקנות אחד כזה.‬
‫אבל אם יש לך עמית בשם בריאן ‬
‫שלא מסוגל להתמודד עם כוס תה, את בסדר.‬
‫העתיד שלך הוא שכבות דקות.‬
‫תביאי קרדיגן וצעיף.‬
‫את בסדר.‬
‫כל כך מבלבל כשאני באה לכאן‬
‫כי אני תמיד טסה לאוסטרליה‬ ‫ואז הלכת ישר למלון.‬
‫הכול ממוזג.‬
‫ובשלב מסוים אומר,‬
‫"אני רוצה לטייל,‬ ‫מעניין מה מזג האוויר."‬
‫ואז את מביטה מהחלון‬ ‫על האנשים ברחוב ואומרת,‬
‫"כן.‬
‫אי אפשר לדעת."‬
‫כי שני שלישים מכם לובשים מעילי פוף‬
‫עם מכנסיים קצרים ונעלי מוות.‬
‫אני לא יודעת מה קורה.‬ ‫אנחנו מתכוננים לשלג או לקריקט בחצר?‬
‫כולנו עושים דברים מטופשים על בסיס יומי.‬ ‫זה לא הופך אותך ללוזרית.‬
‫העובדה שקשה לך בחיים‬ ‫לא אומרת שאת לוזרית.‬
‫לדעתי הלוזרים האמיתיים היחידים‬ ‫בחברה שלנו‬
‫הם האנשים שתוקפים אחרים ברשת‬
‫על דברים שלא בשליטתם.‬
‫למשל, אם אי פעם נכנסת לאינטרנט‬ ‫ותקפת מישהו‬
‫בגלל המראה שלו, מה לעזאזל הבעיה שלך?‬
‫במהלך האולימפיאדה, כן?‬
‫אישה זכתה במדליית זהב.‬
‫קראתי את המאמר, כל הכבוד.‬
‫ואז היה לי קצר במוח ולחצתי על התגובות.‬
‫אם אתם רוצים לאבד תקווה באנושות,‬
‫לחצו על קטע התגובות באתר העיתון שלכם‬
‫וקראו אותן.‬ ‫התגובה הראשונה אמרה,‬
‫"כן, כל הכבוד, אבל איזו מכוערת."‬
‫לחצתי על הפרופיל של האיש הזה וחשבתי,‬
‫"הוא לא מושך.‬
‫אלא אם מישהו משך אותו בלידה."‬
‫הביטחון שתצטרך להפגין...‬
‫אם תתקוף מישהי בגלל המראה שלה,‬ ‫כדאי שתהיה שווה.‬
‫אפילו לא ממוצע.‬
‫שווה בטירוף.‬
‫כשתלחצי על הפרופיל שלהם תאמרי,‬ ‫"בסדר, זה הוגן."‬
‫אבל אני לא מבינה למה‬ ‫לתקוף מישהי בגלל המראה שלה‬
‫כי זה לא כאילו שהיא יצרה את עצמה.‬
‫אם היינו עושות את עצמנו, היינו מהממות.‬
‫הייתי כל כך יפה,‬ ‫שלא הייתם מסוגלת להסתכל עליי.‬
‫לא הייתי צריך שיציגו אותי.‬
‫היית יודע שגמרתי אומר לבוא,‬
‫כי אתה גומר.‬
‫כן.‬
‫הוא אומר,‬ ‫"היא גמרה אומר כי אני גומר!"‬
‫אם באמת יש לך בעיה עם המראה של מישהי,‬
‫חפש את אבא שלה בפייסבוק ותגיד, ‬ ‫"היי, אחי, מה קרה?"‬
‫או לתקוף מישהו בגלל המיניות שלו.‬
‫כי אתם יודעים שזו לא בחירה.‬
‫אלוהים. יודעים מה עוד לא בוחרים?‬
‫חשבתי, "זין עליי, זה הקהל…‬
‫זה הקהל שישבור אותי." ‬
‫"כן בוחרים.‬
‫אנחנו כאן מהכנסייה הבפטיסטית ו...‬
‫אנו מאמינים שזו בחירה‬
‫וקיבלת את ההחלטה הלא נכונה.‬
‫אנחנו כאן כדי לתפוס אותך."‬
‫אתם יודעים שמיניות היא לא בחירה.‬
‫אם זו הייתה בחירה,‬ ‫לא הייתה אף אישה סטרייטית.‬
‫כאילו, בלי להעליב גברים.‬
‫בלי להעליב גברים, אני אוהבת אתכם,‬
‫אבל ראיתם את הביצים שלכם? ‬
‫הם לא הנכס הכי גדול שלכם.‬
‫הם טעם נרכש.‬
‫אני חושבת שאם מיניות הייתה בחירה,‬
‫בפעם הראשונה שאישה נכנסת לחדרה,‬
‫ויש גבר עירום, היא הייתה אומרת,‬ ‫"אה.‬
‫אני הולכת לחפש כוס.‬
‫אני אשאיר אותך עם זה."‬
‫אתם יודעים כמה קשה להסביר‬
‫איך ביצים נראות ללסבית כוכב זהב?‬
‫אתם יודעים מה זה "כוכב זהב"?‬
‫אוקיי, כוכב זהב‬
‫הוא חד מיני שמעולם לא שכב‬ ‫עם מישהו מהמין השני.‬
‫הם ישנים רק עם בני מינם,‬ ‫כמו שאלוהים היה מעדיף.‬
‫רגע, למען האמת,‬
‫הומואים יכולים להיות כוכבי פלטינה.‬
‫כאלה שמעולם לא שכבו עם אף אחד מהמין השני‬
‫והם נולדו בניתוח קיסרי.‬
‫אז אפילו ביום שבו הם יצאו,‬ ‫הם הסתכלו ואמרו,‬
‫"לעזאזל לא!‬
‫תוציאו אותי דרך הגג!"‬
‫אז…‬
‫אתם יודעים כמה קשה לי‬
‫להסביר ללסבית כוכב זהב איך ביצים נראות?‬
‫כי ראיתי לא מעט בזמני.‬
‫אמרתי, "בעיקרון, זה..‬
‫זה כמו..‬
‫שני פירות קיווי רקובים...‬
‫עשו ילדה עם תיונים ישנים‬
‫והם ממשיכים להתארך יותר ויותר.‬
‫הייתם מדהימים.‬
‫תודה רבה על האירוח.‬
‫תודה, מלבורן!‬
‫תרגום כתוביות: טל מלכה‬