Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Aplauze și bun venit pe scenă...
‎lui Urzila Carlson!
‎Oameni buni!
‎Vedeți? De aceea...
‎iubește lumea Australia.
‎Sunteți pur și simplu săriți de pe fix.
‎Repede, înainte să începem...
‎Aș vrea să vă împărtășesc ceva.
‎Uneori, publicul îmi trimite cadouri.
‎Nu publicul acesta.
‎Mi se aduc daruri,
‎plasatorul le ia,
‎le aduce în culise
‎și apoi le deschid.
‎Pentru că n-am o echipă în spate,
‎nu sunt Adele.
‎Nu știu ce cred oamenii...
‎Am venit pe jos aici.
‎Cinci străzi.
‎Când iei decizia, spui:
‎Sunt cinci străzi. Merg pe jos.”
‎După a treia stradă: ‎„Băga-mi-aș, trebuia să iau Uber.”
‎„E prea târziu, acum nu pot să iau Uber
‎pentru două străzi, mă vor crede leneșă.”
‎Nu vrei să primești două stele ‎pentru lene,
‎pe urmă trebuie ‎să te prefaci că șchioapeți.
‎„Da, mi-am sucit glezna.”
‎Deci primesc un cadou ‎la un spectacol din Auckland,
‎o femeie mi-l trimite prin plasator ‎și mi-l aduce în cabină.
‎Zic să-l deschid, dar arăta dubios.
‎Era învelit în hârtie maro.
‎Era legat cu o sfoară,
‎dar nu în genul fundițelor ‎elegante de Crăciun.
‎Cum face cumnata ta
‎tot soiul de împachetări înzorzonate.
‎Și tu-i spui: „Calmează-te.
‎Știm că sunt săruri de baie.”
‎„Iisuse, ai cheltuit 45 $
‎pe ambalarea unui căcat de 2 $.
‎Și nici n-avem cadă!”
‎N-a fost o panglică de genul ăla, ‎doar un șiret vechi.
‎Știi că e dubios, ‎când plasatorul lovește ușa,
‎aruncă darul și fuge: „E pentru tine.”
‎M-am uitat la dar, l-am scuturat,
‎n-a căzut nicio pudră și nici nu ticăia.
‎„O să-l deschid.”
‎Așa că l-am deschis.
‎Primisem o cupă menstruală.
‎Una nouă, dar tot cupă era.
‎Pentru cei care nu știu ce este,
‎doamnelor, vă rog
‎să vă întoarceți la bărbații din zonă
‎și să le explicați ce este,
‎ca să n-o fac eu.
‎Vorbiți între voi.
‎Dacă nu știți, ‎întrebați-i pe cei din spate. Știu ei.
‎Nu știu ce se întâmplă acolo. ‎O femeie din spate face așa...
‎Nu știu ce explici,
‎dar nu o faci cum trebuie.
‎Pentru cei care nu știu ce e cupa,
‎e ca un castronel pentru gogoșică.
‎O pui la treabă când îți vin musafirii.
‎Înțelegeți?
‎Dar eu știam. După ce am primit cadoul,
‎am știut că am belele,
‎pentru că am o minte curioasă
‎și știam că o s-o probez.
‎Nu vreau să intru în detalii,
‎dar vă anunț că nu e pentru mine.
‎Să spunem...
‎Știți când scoateți vasele din mașină?
‎Doamnelor, întoarceți-vă ‎la bărbații din zonă
‎și explicați-le ce înseamnă.
‎Când scoateți vasele din mașină
‎și dați de castroanele ‎de plastic ale copiilor,
‎și nu vă chinuiți ‎să le ștergeți pe fiecare?
‎Le luați, le trântiți undeva ‎și, a doua dimineață,
‎trebuie să le dați mâncare din ele,
‎le scoateți și le faceți...
‎Da, așa.
‎Deci nu e pentru mine.
‎Călătoresc mult.
‎Sunt pe drum ‎cam 300 de zile din an,
‎iar când mă întorc în Auckland,
‎merg la medicul de familie
‎și fac niște analize complete.
‎Da, complete.
‎De sus până jos, ‎de la păduchi la unghii încarnate,
‎și tot ce e între ele.
‎Sânii, testul Papanicolau.
‎Îți fac și un vaccin antigripal, ‎a evoluat știința.
‎Nu vă spun ce să faceți ‎cu viața voastră, zic și eu.
‎Ne vaccinăm pentru că știm să citim.
‎Știu că s-ar putea să avem persoane ‎care dezaprobă vaccinurile.
‎Când am avut spectacolul în Aukland, ‎13 oameni au plecat,
‎iar tot amfiteatrul a făcut...
‎De parcă trebuia să-i iau la bătaie.
‎„Lăsați-i, au copii bolnavi acasă.”
‎Oricum, merg la doctor. Își face treaba,
‎apoi mă trimite la asistentă.
‎Asistenta noastră, Barb, ‎s-a pensionat acum doi ani.
‎E un lucru bun,
‎era cu vreo doi ani ‎mai tânără decât Iisus, da?
‎Nu discriminez vârstnicii.
‎În ultimii doi ani, am făcut ‎și o examinare a prostatei.
‎Nu mi-a displăcut.
‎M-am întors și în al doilea an.
‎În fine, intru, ‎avem o asistentă nouă, asistenta Maniah,
‎o privesc, o salut,
‎e minunată, o doamnă la 50 de ani.
‎Mă uit prin jur, să găsesc halatul.
‎Trebuie să porți un halat
‎cu o deschizătură în față,
‎pentru că se lucrează ‎în zona de divertisment, da?
‎Personal...
‎Nu sunt mare fan al halatelor
‎pentru că nu se închid cum trebuie.
‎Am avut câteva festinuri ‎de Crăciun la vremea mea.
‎Nu mă consider grasă.
‎Dar sunt, cu siguranță...
‎cu câteva mese în plus și scaune în minus.
‎Nu trebuie să fii antrenor personal
‎ca să știi că, dacă nu se aliniază,
‎nu poți atinge greutatea dorită.
‎Dar nu văd halatul
‎și asistenta Maniah spune: ‎„Nu, am o ‎lavalava.
‎Mi-am zis: „E grozav, e ca un sarong.
‎Fac testul Papanicolau și trăiesc ‎o experiență culturală. Îmi place.”
‎Așa că iau ‎lavalava
‎și aștept să iasă, să tragă draperia
‎ca să-mi dau jos hainele și s-o îmbrac.
‎Ea trage draperia.
‎Dar rămâne acolo cu mine.
‎În momentul acela...
‎refuz‎ lavalava.
‎Ea o ia și o aruncă pe birou,
‎eu mă dezbrac și urc pe masă.
‎Protocolul pentru testul Papanicolau
‎spune ca tu, pacienta,
‎să te holbezi la perete.
‎Iar ea, asistenta,
‎să se holbeze la o pată de pe perdea.
‎Dar niciodată...
‎nu faceți contact vizual.
‎Începe examinarea
‎și simt că umblă pe acolo.
‎Nu vrei să simți asta la o procedură,
‎vrei o mână fermă.
‎Vrei pe cineva care știe ce face.
‎Simțeam că umblă pe acolo ‎și nu știam în ce moment...
‎să acționez.
‎Când să spun:
‎„Te ajut?”
‎Prea stânjenitor, nu?
‎Sau să-mi țin gura și să-i ghidez mâna?
‎Aveți dreptate, ar fi prea mult.
‎N-a trebuit să fac nimic,
‎pentru că m-a întrebat ceva ‎atât de surprinzător,
‎că m-a dat pe spate ‎și a trebuit să mă gândesc puțin.
‎Îmi spune: „Ești virgină?”
‎Am rămas...
‎„Ce spui?”
‎I-am zis: „Nu.
‎Am făcut sex o grămadă.”
‎Ea exclamă.
‎„Bine.”
‎Apoi iese din sală.
‎În momentul acela...
‎am regretat ‎că n-am acceptat acea‎ lavalava.
‎Acum zăceam pe masă
‎ca un pui înghețat la supermarket...
‎gândindu-mă că ar putea intra cineva.
‎N-a fost așa. S-a întors imediat. ‎Cu un specul mai mic.
‎S-a pus iar pe treabă:
‎„Te mai întreb o dată.
‎„Sigur ai mai făcut sex?”
‎Îi spun că da.
‎„Sunt măritată, ‎soția e în sala de așteptare.”
‎Exclamă:
‎Am înțeles.
‎Dar ai mai făcut sex cu un bărbat?”
‎Îi spun: „Da, știu ce e dezamăgirea.”
‎Adaugă: „Te întreb ‎pentru că ai cel mai mic vagin
‎din toată cariera mea.”
‎„Nu mai spune!”
‎Am ghidat-o, a făcut prelevarea.
‎M-am îmbrăcat, ‎am ieșit și am zis: „Vino, dragă!”
‎Soției, nu unui străin.
‎I-am zis: „Vino!”
‎Intrăm înapoi.
‎Îi zic: „Asistenta are să-ți spună ceva...
‎despre zona mea de divertisment.”
‎Asistenta îi spune:
‎„Dacă ar fi să-i descriu vaginul,
‎aș spune că e mic.”
‎Soția se întoarce la mine și spune:
‎„Nu poți folosi povestea pe scenă!”
‎Îi zic: „Auzi, fă,
‎un medic mi-a zis că am ceva mic.
‎O să spun tuturor, naibii!”
‎Așa se explică cupa menstruală, nu?
‎Îmi trebuia un degetar.
‎Serialul se numește ‎Ratatul ‎și am scris numărul fiindcă eram...
‎confuză, e ceva negativ când pierzi ceva.
‎Îți pierzi cheile, mintea, tatăl:
‎E ceva negativ.
‎Dar pierzi câteva kg:
‎e pozitiv.
‎Nu înțeleg.
‎Dacă pierzi jumate de kil,
‎străinii vor aprecia.
‎Dacă spui cuiva: ‎„Am pierdut jumate de kil,
‎vor spune bravo și vor bate palma.
‎Nu înțeleg.
‎Dacă iubești pe cineva cu adevărat,
‎nu spui: „Te iubesc atât de mult,
‎aș vrea să mai fie ‎încă 50 de kile de iubit”?
‎Dacă iubești altceva, vrei mai mult.
‎Iubești prăjiturile? Dă-mi mai multe!
‎Iubești banii? Dă-mi mai mulți!
‎Te iubesc? Mai puțin.
‎N-are logică.
‎Știu că trebuie să pierd în greutate.
‎Știu asta.
‎Dar vreau să am grijă.
‎Vreau să slăbesc suficient,
‎cât să mănânc în public.
‎Vreau să pot mânca o plăcintă în public.
‎Știți asta, cei de aici,
‎dacă sunteți grăsuni,
‎nu puteți mânca în public.
‎Veți fi judecați, nu?
‎Chiar dacă sărbătorești ceva.
‎Chiar dacă inelul gastric a avut succes...
‎și vrei să sărbătorești, ‎iei o plăcintă de la BP
‎pentru că sunt cele mai bune.
‎Pentru asta sunt renumiți.
‎Mergi acolo,
‎iei o plăcintă
‎și o mănânci afară:
‎„Am scăpat de 80 de kile.”
‎Știi că o să treacă un nenorocit
‎și o să zică: ‎„Cine a mâncat plăcintele?”
‎Trebuie să zici: „Eu am făcut-o.”
‎Știu că trebuie să pierd în greutate.
‎Dar să fiu atentă, să nu slăbesc prea mult ‎și să ajung în filme porno.
‎Știți că există o mare posibilitate.
‎Dacă ești sexy. Dacă ești super... ‎Voi sunteți cum trebuie.
‎Nu? Sunteți un cuplu frumos.
‎Vă antrenați împreună?
‎- Da. ‎- Normal!
‎Nu vă fac de râs.
‎Sunteți sexy.
‎Estetic vorbind, sunteți plăcuți ochiului.
‎Dacă am fi într-un bar și mi-ați propune
‎un sex în trei, m-aș băga.
‎Nu doar să țin camera de filmat.
‎M-aș implica total.
‎Aș fi atât de perversă,
‎încât v-aș impresiona.
‎Pe la jumătate,
‎ați bate palma deasupra fundului meu.
‎„Am dat lovitura cu asta, nu?”
‎Să aveți grijă.
‎Sunteți frumoși, ‎puteți ajunge în filme porno.
‎Restul sunteți în siguranță.
‎Dacă aveți o relație fericită, sănătoasă
‎și o viață sexuală bună, la un moment dat,
‎unul îi va spune celuilalt:
‎„Ar trebui să ne filmăm.
‎Știi tu, când...
‎Înțelegi?”
‎Și veți accepta. ‎Dacă spuneți: „Niciodată”,
‎partenerul probabil o face deja.
‎Măcar să vă implicați și voi.
‎E un întreg gen de porno neintenționat.
‎Mai bine o faceți.
‎Apoi veți spune: „De acord.”
‎Vă luați telefonul, ‎îl proptiți undeva în cameră.
‎Și treceți la treabă. ‎Vă implicați total, nu?
‎Dați tot ce puteți,
‎fiindcă știți că vă filmați.
‎Apoi spuneți:
‎„Du-te și adu-l.”
‎Se ridică de pe tine și-l aduce.
‎Se întoarce și ești entuziasmată. ‎În genul...
‎„O să fie mișto.
‎Sigur a ieșit grozav, da.
‎Te iubesc.”
‎Și îl pornești.
‎„De ce am gaura fundului atât de neagră?
‎De ce e așa de păroasă?
‎Parcă se târăște o tarantulă ‎dintr-o peșteră.
‎Îți vezi corpul dintr-un unghi ‎pe care nu l-ai vedea de obicei,
‎făcând o activitate pe care n-ai vedea-o, ‎reflectându-se într-o vitrină.
‎Vezi lucruri pe corp
‎pe care nu le-ai vedea.
‎Vezi și spui:
‎„Am un sfârc pe spate?”
‎Iar partenerul, super blazat, spune: „Da.
‎Credeam că știi.”
‎Tu spui: „Când era frig,
‎credeam că am o emblemă sub pulover.”
‎El zice: „Nu.
‎Și când e cald, ‎se țuguie ca o gură, așa...”
‎Te uiți la filmare și nu e firesc.
‎Vezi corpul tău gras și palid
‎cum se bălăngăne anevoios
‎pe alt corp gras și palid...
‎întâlnindu-se brusc la mijloc.
‎Nici nu sună bine.
‎În momentele acelea, nu auzi nimic.
‎Dar când e liniște
‎și doar te holbezi ‎la corpul tău palid cu un sfârc în plus
‎pe un ecran micuț,
‎nu auzi decât...
‎Îți zici: „Ce se aude?
‎Sunt ouăle tale pe burtica mea.”
‎Te uiți la ea și spui:
‎„De ce te fut?
‎De ce mă fuți?
‎Să nu mai facem asta niciodată.”
‎Apoi spui: „Șterge-o.”
‎Și el: „O s-o șterg.”
‎„Nu, o ștergi acum, naibii!”
‎O șterge.
‎Verifici dacă s-a șters ‎din „Ștergeri recente.”
‎Apoi iau telefonul împreună,
‎se duc în șopron,
‎iau un ciocan,
‎îl sparg până se face pudră,
‎iau o perie
‎și pun pudra într-o pungă.
‎Conduci din nordul țării
‎până în sud, ‎oprești la fiecare toaletă publică
‎și pui niște pudră în toaletă,
‎apoi tragi apa
‎în caz că vreun geniu IT ‎care acum iese din mă-sa
‎vine cu ideea genială ‎să-l refacă și să-l pună pe net.
‎Suntem foarte precauți.
‎Dar voi doi...
‎Nu și voi doi.
‎Voi spuneți: „Să ne filmăm.”
‎„S-o facem!”
‎„Da. Stai să intre loțiunea în piele.”
‎Apoi proptești telefonul
‎și după, spui: „Adu-l.”
‎iar el zice: „Da, imediat.”
‎Nici nu te dai jos din pat,
‎yoga aia și-a meritat investiția.
‎Mă doare spatele. Nu cred că eu...
‎Doctore!
‎Iei telefonul.
‎„Ia să vedem!
‎O să fie tare.
‎Ce mă iubesc!”
‎Pornești filmarea.
‎Spui: „Ia te uită!
‎Ia te uită!”
‎„Să-mi bag!
‎„Bine că am luat pachetul ‎de albire anală pentru cupluri.
‎Arătăm grozav!
‎Ne-ar trebui lumină albastră, să se vadă.
‎E o muncă fenomenală.”
‎„Stai, urmează partea mea!
‎Descălecarea.
‎Faci o întoarcere triplă...”
‎Nu mă pricep la sport, scuze.
‎„Șpagat complet pe sculă.
‎E minunat.”
‎Tu spui: „Salveaz-o.
‎Salveaz-o. Arătăm fenomenal.”
‎Tu spui: „O vizionăm mâine după pilates.”
‎Seara, te întorci de la pilates.
‎Spui: „Da!
‎Știi că mi se trezește cheful.
‎S-o vizionăm!” O revedeți.
‎Tu spui: „Să-mi bag, suntem superbi.
‎O salvăm.
‎O vizionăm mâine după cursul de spinning.
‎Știi cum mă simt după spinning.
‎Când încă îmi vibrează perineul.”
‎Presupun că așa e, nu știu.
‎Nu folosesc bicicleta. ‎Sunt adult, am mașină.
‎Apoi îl vezi din nou și spui:
‎„Știi, suntem superbi.
‎E păcat să-l vedem doar noi.
‎Ar trebui pus pe net.”
‎Apoi îl urcați pe Pornhub
‎și acum ne masturbăm toți...
‎fiindcă nu ne-o mai tragem între noi.
‎Ori vă urâțiți și vă îngrășați, ‎ori ajungeți în filme porno.
‎Taică-tu o să dea de filmare.
‎Da.
‎Maică-ta n-o să știe nimic.
‎Știți...
‎Încă n-ați trăit ca adulți
‎dacă n-ați fost duminică la ai voștri ‎la un grătar, mama în bucătărie,
‎vă uitați la o porcărie cu tatăl
‎și mama să iasă din bucătărie ‎deodată zicând: „Auzi?
‎Te uiți puțin la computer? ‎Iar s-a șters istoricul.”
‎Tu te întorci la tatăl tău ‎și zici: „Ordinarule!”
‎Nu-ți amintești parola la Facebook,
‎dar știi cum să ștergi istoricul, nu?
‎Iar tatăl tău zice: „Mă uit mai încolo.”
‎Nici nu mă îndoiesc!
‎În fine, spuneam că trebuie să slăbesc.
‎Deja sunt panicată.
‎Fiindcă mă încadrez, ‎când se vorbește la știri
‎despre obezitatea în Australia,
‎știu că e posibil ‎să fi fost filmată pe stradă.
‎Știți genul. Când încep să vorbească:
‎„Avem un dietetician!
‎În Australia, obezitatea... ‎Îți spui: „Nu se poate!
‎Unde au filmat azi? Și când...
‎Când vezi că au fost ‎în cartierul tău, zici: „Nu!
‎Duceți-vă naibii!”
‎Pentru că mereu porți ‎pantaloni de trening.
‎Văd oameni grași care fac pași mici, așa.
‎Îmi zic: „Ce naiba faceți?
‎Calcă sănătos, ticălosule!”
‎V-ați uitat la emisiunea ‎Ratații?
‎Da.
‎Când le-a venit ideea emisiunii,
‎nu era niciun gras ‎pe o rază de zece kilometri.
‎Ar fi fost o emisiune total diferită.
‎Când le-a venit ideea, ‎erau în sala de ședințe
‎în pantaloni de yoga
‎și ziceau: ‎„Avem 200 de milioane de dolari.
‎Ce să facem?”
‎Iar Karen de la Marketing zice:
‎„Ce-ar fi să luăm 12 grași...
‎să-i trimitem într-o tabără de grași
‎și să le dăm să mănânce ‎șase bucăți de morcov pe zi
‎și niște antrenori personali ‎foarte mânioși.
‎De parcă ar fi și altfel!
‎Le dăm niște antrenori personali furioși ‎care să țipe la ei toată ziua,
‎să se antreneze și să vomite morcovii.”
‎Și toți au fost de acord.
‎Dacă ar fi fost un gras în sală,
‎ar fi zis: „Dur. Dar vizionabil.”
‎L-ați vizionat!
‎Apoi o întreabă pe Karen: „Apoi?”
‎„Le monitorizăm progresul.
‎Odată pe săptămână îi punem pe cântar
‎în niște costumașe.
‎În spatele lor,
‎cu litere mari și roșii ‎pe care nu le pot vedea,
‎trecem greutatea anterioară,
‎greutatea actuală, ‎IMC-ul și numărul spermatozoizilor.
‎Apoi îi judecăm.”
‎Dacă ar fi fost un gras,
‎ar spune: „Stai, naibii!
‎„Ia stai așa! Stai o clipă, naibii!
‎Despre ce costumașe vorbești?”
‎Ea ar spune:
‎„M-am gândit la colanți și bustieră.”
‎„Nu.”
‎Știi ceva? Dacă ai peste doi ani,
‎nu arăți bine sau drăguț în ele.
‎Singurii care au voie ‎să poarte colanți și bustiere
‎sunt copiii sub doi ani
‎sau participanții la Olimpiadă.
‎Atât. Mâine când te trezești
‎și iei colanții pe tine, ‎ întreabă-te: „Am peste doi ani?”
‎Dacă răspunsul e „da”, întreabă-te: ‎„Particip la Olimpiadă?”
‎Dacă răspunsul e negativ, ‎dezbracă-i, naibii!
‎Știți care e problema la costumul acela,
‎mai ales pentru femei, de la o vârstă?
‎Eu am peste 40 de ani.
‎Știți care e cel mai greu lucru ‎pentru mine?
‎Să-mi aliniez sfârcurile.
‎Mă trezesc dimineața ‎și când îmi pun sutienul,
‎e ca și cum aș rezolva două cuburi Rubik.
‎Dă-o naibii, îndeasă-le în pantaloni!
‎Karen, nu poți să faci asta
‎când nu ai nimic la mijloc.
‎Ar arăta ca o eșarfă cărnoasă.
‎Grașilor nu le place să fie cântăriți.
‎De aceea nu sărim cu parașuta.
‎Și faptul că-l îngrozește
‎pe cel care trebuie ‎să sară în tandem cu tine.
‎Când sări cu parașuta te cântăresc.
‎Apoi îți scriu greutatea pe mână
‎cu un marker permanent.
‎Nu vreau să spun oamenilor ‎la trei zile după săritură:
‎„Nu e un număr de telefon.”
‎Dacă m-aș fi ocupat de ‎Ratații,
‎ar arăta total diferit.
‎Pentru început, participanții.
‎Aș chema oameni
‎care nu mulțumesc niciodată.
‎Ca atunci când conduci ‎și lași pe cineva să se bage,
‎și de obicei trebuie să insiști ‎ca să se bage. Faci...
‎Apoi se bagă...
‎și tu aștepți.
‎Dar ei pleacă.
‎De parcă ar fi fost ideea lor: „Mă bag!”
‎Ce animal te-a crescut...
‎dacă te bagi în fața cuiva ‎și nu ești în stare să ridici mâna așa,
‎să-i mulțumești celui din spate?
‎Atât trebuie să faci. ‎Dacă nu mulțumești celui din spate,
‎faci drumurile noastre nesigure.
‎Pentru că o să te depășesc agresiv
‎ca să-mi recuperez fapta bună,
‎pentru că ai fost crescut de un animal.
‎E același lucru când conduci,
‎trece un pieton, ‎tu oprești, mașina de lângă oprește,
‎pietonul trece și îi mulțumește lui
‎și pe tine te ignoră complet...
‎„Ce se petrece aici?
‎Am făcut ce a făcut și el.
‎Mie nu-mi mulțumești?”
‎Dacă a trecut două treimi
‎și nu ridică mâna, dă cu mașina peste el.
‎Nu să-l omori.
‎Doar să-l dai jos, ca să vorbești cu el.
‎Apoi sari din mașină:
‎„Stați liniștiți. Mă descurc. Sunt doctor.
‎Am un vagin micuț.”
‎Și-i spui: ‎„Mie nu-mi mulțumești, ticălosule?”
‎Toți acei oameni merg în tabăra ‎Rataților.
‎Sau când ești în sala de mese la serviciu
‎și vrei să-ți mănânci sandvișul liniștit. ‎Și auzi...
‎Îl cauți cu privirea și-l vezi.
‎Și spui: „Iisuse, Brian!
‎Ce-ar fi să lași ceaiul ‎să se răcească puțin?
‎O să ajungă la o temperatură
‎la care poți să-l bei.
‎Și n-o să pară că ți-ai pierdut ‎buza de sus într-un accident violent.
‎Și acum îți țuguiezi buza de jos ‎ca pe un pai
‎ca să sugi plicul de ceai ‎din fundul cănii.
‎Brian merge în tabăra ‎Rataților.
‎Sau acel prieten
‎care nu te lasă să vorbești.
‎Vă știți de mult
‎și atât ai apucat să zici vreodată.
‎În tabăra ‎Rataților!
‎Sau orice politician de dreapta ‎care a spus o prostie atât de mare,
‎încât să vrei să dai cu capu-n cui.
‎În tabără! Știți cine sunt.
‎Precum cei care nu pot primi ‎un amărât de ou în cap
‎fără să vrea să bată un puști.
‎Treci în tabără!
‎Apoi le dăm provocări irealizabile,
‎să ia fursecul unui copil gras.
‎Dacă eșuează, îi tăiem cu hârtia.
‎Nu m-a crescut un animal, înțeleg
‎că nu toți sunt la fel.
‎Sorbitorul de ceai nu e ‎la același nivel cu politicianul.
‎Îi tăiem cu diferite tipuri de hârtie.
‎Cei care sorb și care întrerup
‎suportă coala de scris.
‎Cei care nu mulțumesc în trafic
‎și n-au maniere primesc hârtie lucioasă.
‎Iar politicienii de dreapta primesc ‎film de radiografii.
‎Apoi le frecăm rănile cu ulei de chili.
‎Știu, am mult timp de gândire.
‎Asta fac eu când sunteți la sală.
‎Oamenii spun: ‎„De ce nu fac mișcare grașii?”
‎Pentru că ne gândim la asta.
‎Bine, poate că e puțin extrem.
‎Poate că e mai mult... ‎Eu cred că alții sunt ratați mai mari
‎decât grașii care încearcă să slăbească.
‎Să zicem că urci în mașina unui prieten.
‎El conduce. Îi spui prietenului:
‎„Îți încredințez
‎cel mai valoros lucru al meu:
‎viața mea.”
‎Fără ea, nu poți să faci nimic, nu?
‎Porniți la drum
‎și, locuind în Melbourne, începe să plouă.
‎Nu pornește ștergătoarele.
‎Bun.
‎Nu vreau să fiu genul ăla,
‎dar știți cât de important e ‎ca tu, pasagerul,
‎să vezi pe unde conduce.
‎Altfel, de unde să știi când să faci...
‎Nu vrei să zici nimic.
‎Așa că începi să te lași în scaun.
‎Doar puțin.
‎Deasupra bordului, sub ștergătoare
‎mereu e o semilună prin care poți să vezi.
‎Dar începi să te panichezi
‎și te gândești la cadourile motivante ‎cu „trăiește clipa”.
‎Și te gândești: „Vreau să trăiesc,
‎și încă mult și bine.
‎Ar trebui să spun ceva. ‎Pornește ștergătoarele!”
‎El spune: „Fir-ar, nici n-am observat ‎că a început ploaia.”
‎Știi că tu conduci, nu?
‎Pentru că suntem în Melbourne, ‎în cinci minute se oprește.
‎Nu oprește ștergătoarele.
‎Nu doar că au ceva în fața ochilor
‎care le spune: „O dai în bară”...
‎dar ai și muzică de fundal.
‎Se usucă atât de tare, încât fac ‎o trecere din trei mișcări.
‎Când revin, fac...
‎Nu ești în siguranță.
‎Trebuie să-ți desfaci centura, ‎să deschizi ușa și să te rostogolești.
‎Ei sunt ratați mai mari decât tine.
‎Fiindcă avem rețele sociale,
‎ne punem în situații ‎în care te simți ca un ratat.
‎Vezi viețile uimitoare ale altora
‎pentru că au filtre bune
‎și vrăjeli grozave pe pagini
‎pe care începi să le crezi,
‎deși, la nivel intelectual, ‎știi că sunt vrăjeli,
‎cunoști omul ‎și știi că are o viață nasoală.
‎Dar ochii-ți spun: „E mai bună ca a ta.”
‎Și te simți ca un ratat.
‎Dar nu e așa. Dacă ajungi la petrecere ‎cu 20 de minute mai devreme,
‎nu ești un ratat.
‎Ești inteligent.
‎Atunci se scoate mâncarea.
‎Au scos mâncarea și încă fac pregătiri.
‎Deci te poți implica.
‎Poți zice: „Nu-ți face griji pentru mine.”
‎Te uiți pe masă și zici: ‎„Guacamole arată bine.
‎O să gust.
‎O să văd cum e pentru ea.
‎Să-i ofer părerea mea, dacă are nevoie.”
‎Și iei un chips.
‎Nu ești prost.
‎Știi să-l bagi încet, nu?
‎Ai mai fost în preajma mâncării.
‎Nu-ți face griji.
‎Când se rupe chipsul...
‎ești atât de dezamăgit de tine:
‎„Cum am ajuns la vârsta asta ‎și nu știu să iau o gustare?”
‎Acum știi că ești în rahat. ‎Scoate chipsul înainte să vină.
‎Nu vrei să strici masa,
‎înainte să vină restul.
‎Mai iei un cartof.
‎Dar iei unul puternic. Pe ăla...
‎Nu, știți că cei curbați
‎sunt mai puternici structural ‎decât ceilalți.
‎Îl iei pe ăla curbat.
‎Sfat profesionist: ‎mereu au mai multă aromă...
‎În fine...
‎Iei chipsul ăla.
‎Acum știi, nu ești prost.
‎O să-l bagi încet
‎și vrei să înconjori primul chips.
‎Du-te puțin... ‎Nu vrei să te apropii,
‎altfel ar putea afecta structural... ‎Deci vrei să-l bagi...
‎Când se rupe al doilea chips...
‎îți pui la îndoială ‎fiecare decizie luată ca adult.
‎„Am nevoie de supraveghere.”
‎Acum știi că mai bine îi scoți, ‎înainte să vină.
‎Ai două chipsuri înăuntru.
‎Nu mai iei alt chips, nu ești idiot.
‎Vei învăța din greșelile tale.
‎Nu vrei să vadă două chipsuri ‎pe jumătate moarte în guacamole
‎cu un șanț în jurul lor.
‎Când ai băgat jumătate de deget, ‎vine și te prinde.
‎Parcă ar fi la balul din liceu...
‎și vă priviți ochi în ochi.
‎Îmi place conștientizarea aia lentă.
‎Mâna mea e încă în guacamole.
‎Vine, dă ochii cu tine.
‎Se uită la tine, tu la ea. ‎Știe că mâna ta e în guacamole,
‎tu știi că mâna ta e în guacamole.
‎Vă uitați una la cealaltă, ‎căci nu știi când...
‎să scoți degetul.
‎Prezentul e cel mai bun și-l scoți.
‎Acum, dilema mai mare. ‎Îl scuturi sau îl lingi?
‎Se holbează la tine, menține ‎contactul vizual,
‎te examinează, ia castronul, zicând:
‎„Oricum nu-mi plăcea.”
‎Intră în bucătărie, ‎o auzi cum îl aruncă în chiuvetă.
‎Te simți ca un ratat:
‎„A trecut sezonul avocadoului, ‎a costat-o vreo 400$.”
‎Nu ești ratată, ‎dar nu ți-ai dat seama
‎că, dacă întârzii 20 de minute,
‎guacamole stă pe masă de 40 de minute,
‎ajungând încet la temperatura camerei, ‎devenind cremos.
‎Poți să-l iei cu orice din acel castron.
‎Poți să-l iei cu speranțe și vise ‎și să-l bagi în gură.
‎Nu știi asta ‎pentru că nu ești bucătar.
‎Nici eu, dar sunt amatoare.
‎Nu ești ratat dacă refuzi chestii gratis.
‎Eu refuz mereu chestii gratis,
‎dar acum trăim într-o epocă
‎în care există ‎influenceri,
‎e o slujbă care presupune ‎să primești rahaturi gratis toată ziua.
‎Nu s-a mai pomenit să fii abordat
‎ca să ți se ofere ceva gratis ‎și să refuzi.
‎Doar să fie vreun pliant. Refuzi sigur.
‎Mi se oferă mereu chestii gratis și refuz.
‎Mai ales în avion, mă întreabă: ‎„Vreți rândul de la ușă?”
‎Niciodată la business. ‎Mereu rândul de la ușă.
‎Zic: „Nu, mersi.”
‎Zece inși din spate vor zice: ‎„A refuzat rândul de la ușă?”
‎Sunt furioși când zic „Nu.”
‎Zic: „Nu-mi trebuie.”
‎Am 1,61.
‎Genunchii mei n-au atins vreun scaun.
‎Trunchiul ce-i de mine.
‎În unele avioane, nici nu ating podeaua.
‎Dă-l cui are nevoie.
‎Nu cred că sunt destul de pregătită ‎ca să stau acolo.
‎Nu știu ce școli fac ‎târfele alea din aviație,
‎dar eu n-am fost.
‎Nu cred că e destul, când vin la tine ‎înainte de zbor și zic:
‎„Ați citit pliantul A4?”
‎„Nu, că are poze.
‎Nu citești o poză, te uiți la ea.
‎Acum sunt mai antrenată decât tine?
‎Mă ocup eu de zborul ăsta?
‎Am venit pentru gustări.
‎Mă poți pune lângă toaletă, nu-mi pasă.”
‎Nu ești ratat.
‎Nu ești ratat dacă te trezești ‎la ora șapte și zici:
‎„Azi e o zi nasoală.”
‎Te cunoști, nu e nevoie
‎să trăiești toată ziua, ‎ca să știi că va fi nasoală.
‎Uneori știi înainte să te trezești: ‎„Da, azi e o zi nasoală.”
‎Dacă deschizi ochii la șapte dimineața
‎și zici: „Dă-o naibii” ‎Mă fac muci până la trei”,
‎atunci fă-o.
‎Se numește îngrijire personală.
‎Ai grijă de tine.
‎Evident, dacă e o decizie
‎pe care ai luat-o diminețile ‎în ultimii 15 ani,
‎ai o problemă.
‎Dar dacă o faci o dată la 18 luni ‎și zici „Azi e ziua aia,”
‎fă-o.
‎De ce e acceptabil social
‎să bei la prânz, dar nu la 07:00?
‎Dacă te sună un amic la ora 07:00,
‎ceea ce ar fi ciudat, dar dacă sună:
‎„Ce faci?”
‎„Mi-am turnat un vin.”
‎Crede că ți-ai pierdut mințile.
‎Dar același prieten te sună la amiază:
‎„Ce faci?”
‎„Mi-am turnat un vin.”
‎Zice: „Sigur e amiază pe undeva.”
‎Spui: „E amiază aici, Cara.”
‎Nu știu de ce ne stresăm atât de tare
‎din cauza câtorva ore.
‎De câte ori m-am trezit,
‎am luat cutia de vin,
‎am pus-o pe blatul din bucătărie,
‎m-am uitat la ea și am zis:
‎„Să-i scot dopul, să respire sau...?”
‎Asta e cel mai greu la cutie.
‎Trebuie să rupi capacul, ‎scoți robinetul
‎și e mereu în cutie. ‎Bagi mâna atât de adânc, încât
‎zici că lucrezi la o fermă de vaci.
‎„Simt o copită!”
‎Scoți robinetul.
‎Întotdeauna gaura e încolo.
‎Muți sacul ăla
‎să se lase robinetul în jos.
‎Pe unii v-am pierdut ‎când am zis „vin la cutie.”
‎„Un nenorocit de vin la cutie?”
‎Nu-mi pasă cum stați ‎din punct de vedere financiar,
‎dar, la un moment dat,
‎fiecare dintre noi a băut vin la cutie.
‎Da.
‎Poate unii ziceți: „Niciodată.”
‎Ba da!
‎Dacă aveți amici modești, ‎ați băut vin la cutie.
‎Îmi place să am oaspeți.
‎Mereu am casa plină de oameni.
‎Când întreabă: „Ce să aducem?”
‎Le zic: „Doar pe tine.”
‎Apoi spăl etichetele ‎de pe sticlele vechi de vin
‎și le umplu cu vin la cutie.
‎Stați liniștiți,
‎va fac până și roze.
‎Fac de toate, da? Așadar...
‎Niciodată în anii ăștia,
‎n-a zis nimeni la cină:
‎„Scuză-mă.
‎Ce dracului bem aici?”
‎De obicei spun:
‎„De unde l-ai luat?”
‎Și eu: „Din călătoriile mele.”
‎Și ei presupun...
‎că din străinătate. ‎Dar am fost doar la magazin.
‎Își dau seama a doua zi.
‎Știi cum e a doua zi ‎după ce bei vin la cutie.
‎Mahmureala aia e diferită ‎de mahmureala unui vin bun.
‎Te trezești după un vin bun
‎și ai mahmureala aia, te trezești:
‎„Acel Central Otago din 2009...
‎acea bunătate de pinot noir
‎îmi va da de furcă pe la 15:30.
‎Dar, cu vinul la cutie,
‎deschizi ochii și zici:
‎„Satana mi-a băgat-o în cap.
‎Și avea o sculă mare.”
‎Nu ești ratat.
‎Vinul la cutie e bun pentru toată familia.
‎Când termini, deschizi cutia,
‎i-o dai pisicii, se joacă cu ea.
‎Umfli punga și se joacă copiii cu ea.
‎Ești mama anului, naibii!
‎Da!
‎Nu ești ratat...
‎dacă după ce ai fost la mama ta,
‎poate ai mâncat mult,
‎ai mâncat felul doi, ți-a dat desert.
‎Ți-a dat și resturi ‎într-o pungă de plastic
‎căci nu are încredere în tine cu casolete.
‎Acum trebuie să conduci ‎cu o pungă cu spaghete lângă tine.
‎„La naiba, sper că nu fac accident. ‎Va fi greu de explicat.”
‎Ești sătul, apoi mergi repede la magazin,
‎ai nevoie de curea de scule.
‎Imediat ce ieși din mașină, miroși.
‎Simți mirosul ‎de la ghereta de cârnați. „Da!”
‎Când te urci în avion,
‎nu ți-e foame, ‎tocmai ai fost la o degustare.
‎Ești sătul. Zici: „Nu mai pot mânca.”
‎Dar, de îndată ce auzi căruciorul,
‎intri în panică.
‎Panică totală, zici: „Pui!”
‎Așa ești când ieși din mașină
‎la magazinul de bricolaj:
‎„Da.”
‎Nu ești acolo pentru mâncare.
‎Să nu ne amăgim.
‎Nu e mâncare bună.
‎Știi că acei cârnați sunt practic vegani.
‎Sunt din așchii de lemn ‎și scuipat de capră,
‎iar capra a donat scuipatul.
‎S-a uitat la aia și a zis: ‎„Nu mănânc aia.”
‎Ci pentru că e atâta bucurie acolo.
‎Te uiți la acei oameni ‎și sunt mereu fericiți,
‎ai nevoie de o anumită personalitate
‎să te duci acolo zilnic ‎și să întorci cârnați.
‎Îi vezi mereu așa.
‎Vreau să fiu lângă acea bucurie.
‎Cauți prin mașină o monedă aurie,
‎te duci la ei, le dai moneda,
‎apoi întinzi mâna.
‎Sunt foarte puține cazuri când tu, ‎ca adult, te duci la alt adult,
‎întinzi mâna și zici:
‎„Pune mâncare acolo.
‎Am deja o pungă de spaghete ‎în mașină.”
‎Apoi iau un șervețel.
‎Ți-l pun în palmă, apoi pun
‎cea mai subțire felie de pâine ‎din viața ta
‎deasupra. Acasă, îi zicem pâine magică,
‎e imposibil să întinzi ceva pe ea.
‎Poți încerca.
‎Dar apoi mijlocul dispare.
‎Nici nu-l găsești prin casă. A dispărut.
‎Ai doar o coajă ciudată, ce fusese pâine.
‎Deci ai șervețelul.
‎Pun pâinea magică, ‎pun niște ceapă prăjită,
‎apoi pun cârnatul
‎și sosul de roșii deasupra.
‎Ăla nu-i sos de roșii,
‎să fim sinceri, ‎strălucește în întuneric.
‎Acum ai mâncarea în mână. ‎Sfat profesionist:
‎curbați-l.
‎Vrei să curbezi tot scenariul, așa,
‎dacă îl ții drept, ‎e foarte greu de mâncat.
‎Dacă îl ții drept, e o problemă.
‎Când l-ai curbat, ai mâncare.
‎Acum intri în magazinul de bricolaj
‎și cauți alți oameni ca tine.
‎Îi cauți pe ceilalți oameni cu cârnați.
‎Când îi vezi, faci așa.
‎„Luăm aceleași decizii.
‎Suntem aici și amândoi avem ăștia.
‎Pe... Nu, o curea de scule.”
‎Începi să mănânci ‎și se întâmplă ceva magic
‎când te depărtezi de grătare.
‎Ceapa e rece ca gheața.
‎Dar cârnatul va fi mai fierbinte.
‎Cred că de la lipiciul din el.
‎Îl abordezi cu grijă când mănânci.
‎Cu dinții, ca pe un cartof fierbinte,
‎ca să respiri prin spatele lor.
‎Pui niște aer pe el.
‎E o abordare cu dinții,
‎ca la primul sex oral.
‎Mergi prin magazin, ai mâncat jumătate.
‎Te uiți și zici: ‎„La naiba, mănânc și șervețelul.”
‎Nu ești ratat, acolo sunt nutrienții!
‎Pe de altă parte...
‎începem... Cineva sforăie?
‎Grozav!
‎Îmi place cum spuneți: „E femeia de aici.”
‎Nu e ca și cum s-a căcat pe scaun.
‎O să beau niște apă.
‎Când și când, o să mai beau.
‎Când iau o înghițitură, ‎femeia de la garderobă face...
‎în caz că vărs niște apă pe țâțe.
‎Dacă mă cunoști, ‎sunt șanse sută la sută să fac asta.
‎Nu trebuia să port bluza asta acum, dar...
‎Aveam una care se asorta cu pantalonii.
‎Dar are cam jumătate de litru ‎de pui cu unt.
‎Da, s-au luat decizii.
‎Le-am zis: ‎„Lăsați-mă să port bluza pătată,
‎în realitate, ‎așa mă vor vedea oamenii în viitor.”
‎E foarte rar să mă vezi pe stradă
‎fără mâncare...
‎pe sâni, dar...
‎Aparent, nu e acceptabil.
‎Bine,
‎mai departe.
‎Acum, facem lucruri la care credem
‎că suntem buni, dar nu suntem.
‎Precum șlapii.
‎Papicii.
‎Babușii.
‎Scarpii.
‎Așa le spunem în Africa de Sud.
‎Știți, nu vom avea ‎niciodată pace în lume...
‎până nu ne punem de acord ‎pentru un nume.
‎Nu sunt numiți la fel nicăieri.
‎Te urci într-un avion, ‎zbori într-un loc necunoscut,
‎aterizezi, te duci la magazin ‎și zici: „Mă scuzați.
‎Caut niște chestii de vară...
‎prin care îți treci așa ‎degetele de la picioare.
‎„Vă referiți la...”
‎Nici nu ne întrebăm
‎de ce naiba se numesc așa.
‎Doar zicem: „Da.
‎Aș dori unii albaștri...”
‎Chestia cu papucii ăia,
‎e că nu au instrucțiuni
‎și ar trebui.
‎N-am avut așa ceva niciodată, ‎crescând în Africa de Sud,
‎unde ai șerpi și scorpioni.
‎Nu poți purta așa ceva.
‎Am cumpărat prima pereche
‎pe la 30 de ani,
‎acum 13 ani, în Noua Zeelandă.
‎Și nimeni nu m-a oprit.
‎I-am cumpărat, ‎dar n-am auzit să mi se spună:
‎„Ai mai folosit așa ceva?”
‎„Nu, n-am mai folosit”.
‎„Vino încoace!
‎Doar ca să știi...
‎dacă intră o picătură de apă înăuntru...
‎ești moartă.
‎Dacă atinge ‎o picătură de apă exteriorul...
‎ești moartă.
‎Și nu te gândi o clipă
‎că poți fugi...
‎din mașina ta...
‎în timpul furtunii...
‎în mall...
‎unde au pus gresie pe jos.
‎Fie că ești pregătită fizic sau nu,
‎o să faci șpagatul.”
‎Tu zici: „Bine, super.”
‎În timp ce ieși: „Încă un lucru.
‎Ca să știi...
‎papucii ăia?
‎Sunt doar pentru înaintare.
‎Îi numim unidirecționali.
‎Da. Vrei să faci un pas în lateral?
‎Ești moartă.
‎Un pas înapoi?
‎Unchiul meu a încercat. E mort.”
‎Papucii ăia sunt complecși.
‎Ar trebui să aibă avertisment, ‎să fii însoțit
‎o săptămână după ce îi cumperi.
‎Am cumpărat o pereche ‎și am dus copiii cu soția la Fielding.
‎E o mică comunitate de fermieri
‎în mijlocul Insulei de Nord ‎a Noii Zeelande.
‎Nu e la fel de palpitant ‎cum zice persoana aia.
‎Nu se întâmplă nimic 30 de minute ‎și durează cam o oră.
‎Am plimbat copiii pe acolo,
‎am terminat după două minute și...
‎M-am întors și l-am pus ‎pe cel de doi ani în mașină,
‎i-am pus fundul vaccinat pe scaun.
‎Și am uitat...
‎că purtam șlapii, da?
‎Știți mișcarea, după ce puneți centura,
‎când te dai la o parte să închizi portiera
‎fiindcă sunt prea slabi ‎ca să închidă ușa, nu?
‎Imediat după pasul lateral, ‎corpul a zis:
‎„Bine, acționăm conform planului și...
‎o să te trântesc la pământ.
‎O să cazi în fund.”
‎Creierul a zis: „Nu pot să-l opresc.
‎Ești pe cont propriu.”
‎Cădeam atât de încet,
‎că am avut timp să mut chestii ‎din buzunarul ăsta, în ăsta.
‎Îmi puteam muta geanta
‎și mă duceam.
‎Mă duceam.
‎Am căzut atât de încet, că soția mea ‎a venit după mașină și m-a întrebat:
‎„Ce faci?”
‎Am răspuns: „Cad.”
‎Și-a scos telefonul,
‎a făcut câteva poze cu mine și le-a ‎trimis tuturor din grupul de WhatsApp.
‎Am învățat ceva valoros în ziua aceea.
‎Am aflat că sunt la vârsta și greutatea
‎în care nu mai cad.
‎Am suferit o cădere.
‎Nu știi când ți se va întâmpla.
‎Și acum cinci ani,
‎amicii mei ar fi zis „Băusei?”
‎Acum primesc emoticoane îngrijorate...
‎„Ești bine? Cred că ai suferit o cădere. ”
‎„Nu, târfo, purtam șlapii.
‎Am uitat.”
‎Celălalt lucru la care ne credem buni
‎și nu suntem, sunt gecile de fâș.
‎Mai ales...
‎în Melbourne, sunteți disperați ‎după gecile de fâș.
‎Aș spune că vremea e moderată ‎în zilele noastre.
‎Dacă ești genul de om friguros,
‎o bluză cu mânecă lungă e destul.
‎Știți ce am văzut azi?
‎Azi erau două femei pe stradă ‎cu geci de fâș
‎până la jumătatea gambei.
‎Cu fermoarul ridicat.
‎Chiar faci o declarație ‎dacă ridici fermoarul.
‎Uneori spui: „Am avut-o la serviciu ‎și acum o duc acasă,
‎e deschisă ca să intre aerul.”
‎Cât ridici fermoarul, spui oamenilor:
‎„Mi-e frig, naibii!”
‎Când le-am privit, mi-am zis:
‎„Știți ceva și noi, nu?”
‎N-ar fi ceva incredibil ca, pe la ora trei
‎să fie un viscol ‎care ne îngroapă în zăpadă?
‎Și javrele alea să zică:
‎„Știam noi!”
‎Gecile alea au fost create ‎ca să nu înghețe lumea din Antarctica.
‎Dacă ai un coleg șerpaș,
‎îți trebuie una.
‎Dar dacă e vorba de Brian
‎care nu face față unui ceai, te descurci.
‎Te pasc mai puține straturi.
‎Ia-ți un pulover și o eșarfă.
‎Nu pățești nimic.
‎E derutant când vin aici,
‎mereu mă duc direct ‎la hotel din aeroport.
‎Aer condiționat peste tot. ‎La un moment dat,
‎zic să fac o plimbare, ‎să văd cum e vremea.
‎Mă uit pe fereastră ‎la oamenii de pe stradă:
‎„Da.
‎E imposibil de zis.”
‎„Două treimi purtați geci de fâș
‎cu pantaloni scurți și șlapi.
‎Nu știu ce se petrece. ‎Ne pregătim de iarnă sau de cricket?
‎Cu toții facem tâmpenii zilnic. ‎Asta nu te face ratat.
‎Să ai un moment greu în viață ‎nu te face ratat.
‎Adevărații ratați din societate
‎sunt cei care atacă pe internet ‎pentru lucruri ce nu pot fi schimbate.
‎Dacă ai intrat pe internet și ‎ai atacat pe cineva
‎după aspect, ce naiba e cu tine?
‎La Olimpiadă, o femeie a câștigat aurul.
‎Am citit articolul, bravo ei.
‎Apoi mi s-a bășit mintea ‎când m-am uitat la comentarii.
‎Dacă vrei să-ți pierzi speranța în oameni,
‎dă clic pe secțiunea de comentarii
‎și citește-le. Primul comentariu zicea:
‎„Bravo ei, dar ce câine.”
‎M-am uitat pe profilul lui și mi-am zis:
‎„Nici el nu-i rupt din soare.
‎Sau poate l-au mânjit la naștere.”
‎Încrederea de care ai nevoie...
‎Dacă ataci pe cineva pentru aspect, ‎ar fi bine să fii sexy.
‎Nu normal.
‎Al dracului de sexy.
‎Dacă te uiți la profilul lor, zici: ‎„Da, corect.”
‎Dar nu înțeleg să ataci ‎pe cineva pentru aspect,
‎doar nu și l-a făcut singură.
‎Dacă ar fi așa, am fi uimitori.
‎Aș fi atât de frumoasă, ‎că nu m-ai putea privi.
‎N-aș mai avea nevoie de prezentări.
‎Ai știi că vin, ‎pentru că ți-ai dat drumul.
‎Da!
‎El o să zică: „Vine ‎pentru că mi-am dat drumul!”
‎Dacă chiar ai o problemă ‎cu aspectul cuiva,
‎caută-le tatăl pe Facebook și zi:
‎„Ce s-a întâmplat?”
‎Sau să ataci pe cineva pentru sexualitate.
‎Știți că nu e o alegere.
‎Doamne! Știți că nu e o alegere?
‎Am zis: „La naiba, ăsta e publicul...
‎Care mă va termina.”
‎Veți zice: „E o alegere.
‎Suntem de la Biserica Baptistă și...
‎credem că e o alegere,
‎iar tu ai făcut alegerea greșită.
‎Am venit să punem mâinile pe tine.”
‎Știți că sexualitatea nu e o alegere.
‎Dacă ar fi fost, n-ar mai fi femei hetero.
‎Fără supărare, bărbați.
‎Fără supărare, vă iubesc,
‎dar v-ați văzut ouăle?
‎Nu sunt atuurile voastre.
‎Sunt ceva dobândit.
‎Cred că dacă sexualitatea ar fi o alegere,
‎prima dată când o femeie ‎ar intra în cameră
‎unde e un bărbat gol, ar zice:
‎Mă duc să caut o păsărică.
‎Te las cu alea.”
‎Știți cât de greu e să explici
‎cum arată testiculele ‎unei lesbiene pure?
‎Știți ce e o lesbiană pură?
‎Un pur
‎e o persoană gay care nu s-a ‎culcat cu nimeni de sex opus.
‎Doar cu ai lor, așa ‎cum și-ar dori Dumnezeu.
‎Stați, de fapt,
‎bărbații gay ar fi super puri.
‎Sunt cei care nu s-au culcat ‎cu nimeni de sex opus
‎și s-au născut prin cezariană.
‎Șui când s-au născut, au zis:
‎„Băga-mi-aș, nu!
‎Scoate-mă prin trapă! ”
‎Așadar...
‎Știți Știți cât de greu e
‎să explici unei lesbiene pure ‎cum arată ouăle?
‎Am văzut câteva perechi la viața mea.
‎Am zis: „Practic...
‎sunt...
‎ca două kiwi putrezite care...
‎au avut un copil cu un săculeț de ceai
‎și se tot lungesc.
‎Ați fost uimitori.
‎Mersi că m-ați primit!
‎Mulțumesc, Melbourne!
‎Subtitrarea: Alin Godino