Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dnes je ve světě vysídleno 70,8 milionů lidí.
Prchají před válkou, perzekucemi a konflikty.
Je to nejvyšší číslo, které Úřad OSN pro uprchlíky
za 70 let své existence viděl.
KONEC SVĚTA – KONEC MĚSÍCE STEJNÝ BOJ
Podle nejnovější studie Oxfamu jsou globální rozdíly na vzestupu.
26 nejbohatších lidí vlastní stejně jako nejchudší polovina lidstva dohromady.
Pravicoví nacionalisté a jejich odpůrci se navzájem vinili za násilí,
které v sobotu vypuklo v Charlottesvillu.
Tyto skupiny prosazují nadvládu bílé rasy.
Vlny veder. Hromadné vymírání. Tající ledovce.
IPCC bije na poplach:
Vzestup teploty o 1,5 stupně bude mít tragické a nezvratitelné důsledky.
SOLIDARITA, r. ž.:
Vědomí vzájemné pospolitosti lidí se společným zájmem.
Poslední dobou neuběhne den, kdy by se nezmínila nějaká krize.
Ekonomické a environmentální krize,
ale i krize společenské.
Čím dál větší počet vědců zmiňuje, že prvním krokem ke změně
musí být uvědomění si stavu věcí v globálním měřítku.
Nemáme na vybranou. Jediným řešením je navrátit se...
SOCIOLOG
...k základním lidským zásadám.
K solidaritě, sdílení, braní a dávání.
Těchto hodnot je potřeba dosáhnout na globální úrovni
a zároveň respektovat jedinečnost jednotlivých společenství.
Dospěli jsme do bodu, kdy věříme, že život je v podstatě soutěž.
A v té soutěži vyhrají jen ti nejlepší...
FILOZOF
...jinými slovy ti nejsobečtější a nejdominantnější.
Je to ovšem chybná úvaha,
které odporuje samotná biologie.
Soutěživost, dravost a krutost bezpochyby existují.
Ale v nespočetně ohledech se umíme vzájemně doplňovat.
Musíme v každém případě věřit v solidaritu.
Každý z nás se jí může účastnit libovolnou měrou a kdykoli se té výzvě...
postavit čelem a projevit svoji lidskost.
Síť pro vzájemnou pomoc...
Poslední čtyři roky jsem se zabýval solidaritou.
Indigo prosazuje solidaritu.
Platforma, kterou jsem vyvinul, umožňuje bezplatně sdílet věci i služby.
Přístup Matthieua Chedida se podobá tomu mému.
HUDEBNÍK
Členové jeho skupiny, Lamomali, jsou umělci pocházející z celého světa.
Společně dokazují, že můžeme být odlišní
a pracovat ruku v ruce.
Tito světově proslulí umělci...
lákají davy fanoušků v Brazílii, Americe, Francii...
A všude po světě.
Společně nahráli ódu na solidaritu
a požádali mě, abych režíroval její videoklip.
Byla to šance předat poselství.
Především...
to byla i šance poznat aktivisty z celého světa
a upozornit na jejich odhodlání.
SARCELLES, FRANCIE
40 DNÍ DO NATÁČENÍ VIDEOKLIPU
SRÁT NA POLICII
Co takhle nahrát...
Chápeš?
Co tady děláte?
Vypněte tu věc.
Jsme tady kvůli Velké výzvě.
Tomu projektu, co založil Mara Kanté.
Blbost. Zavolej mu.
Haló? Jsou tady lidé s kamerami.
Patří k tobě?
Vyrostli jsme v tomto ghettu.
Máme tady všechno.
Skutečnou sociální rozmanitost.
Lidi, co pracují, děti, obchodníky a všelijaké další osudy.
Všechno se tu mísí a míchá dohromady.
Všichni se snažíme nějak vyjít.
A zapojit se.
Velká výzva začala u Malika.
Řekl nám: „Hele, kamarádi.
V Paříži jsem viděl rodinu na ulici. Tak hluboce mě to zasáhlo,
že mě napadlo, že bychom jim měli zorganizovat nějakou pomoc.“
Pak přišel s nápadem.
A ten se u nás chytil.
Vítejte u rodinného stolu Kantéových.
Vypadá to tu připravené na nedělní večeři,
ale ve skutečnosti se už za pár hodin všechno jídlo
dostane k migrantům bez domova.
Velkou výzvu odstartoval na Facebooku Malik,
muž ze Sarcelles, kterého šokovala tíživá situace uprchlíků.
Každý se může zapojit.
Zaprvé, jsme lidé.
Zadruhé, naši rodiče emigrovali.
Zatřetí, pomoz bližnímu svému.
To najdete v každé svaté knize.
Jak se další a další čtvrti chystají výzvy zúčastnit, dobrodružství pokračuje dál.
Ano. Od Val-de-Marne až po Val-d'Oise.
Teď je to na vás.
Lidi do toho chtěli jít. Nadchlo je to.
Tomu se říká solidarita.
Nacházíme se v jedné z nejchudších oblastí ve Francii.
Ale svým způsobem taky té nejbohatší.
Ne v ekonomickém slova smyslu,
ale kvůli naší pospolitosti a společným hodnotám.
To je naše bohatství.
Chudoba nás spojuje.
Navzájem si pomáháme.
Velká výzva!
Haló?
Jo, máme to.
Opatrně.
Zatáčíme.
Dělejte to s úsměvem.
Půjde to do naší kanceláře.
Jdeme.
Tak jo.
Máme to.
Potřebujeme pořádný mop.
Tenhle je jen na hraní.
Pořádně nefunguje.
Táta by to nevydržel.
Vždyť to neuklízí!
„Co to děláš?
Ať se to leskne!
Ať se z té podlahy dá jíst!“
To by přesně řekl.
Ty seš na palici.
Každý věnuje svůj čas.
Co můžeme, to dáváme z vlastních kapes,
ale je potřeba se posunout dál a vyrazit mezi lidi.
Ve finále budeme potřebovat finanční i materiální podporu.
VELKÝ ROZVOZ JÍDLA
Když něco získáme teď, ale už ne další měsíc,
tak to nemá smysl.
Na jeden rozvoz potřebujeme alespoň 500 eur.
Kolik teď máme?
Tisíc pět set eur.
To jsou tři rozvozy.
V březnu bude po všem.
Proto je naše situace tak moc...
- Ošemetná. - Je hodně nejistá.
Už od začátku jsme moc nesmělí.
Od toho, kde jsme začínali, jsme ušli dlouhou cestu.
Teď jsme se dostali do fáze,
kdy se nestaráme o financování.
Lidé nás podporují.
Musíme udělat sbírku. Lidé rádi dají.
Musíme být na Velkou výzvu hrdí a nebát se o ní mluvit.
Musíme to dostat mezi lidi, a to co nejvíc, jak jen to bude možné.
Sarcelles je známé svými sídlišti.
Jsou to první sídliště ve Francii.
Vyrostl jsem v téhle džungli.
OBĚTI ZANEDBÁNÍ STÁTEM
V roce 2007 zde došlo k nepokojům.
Mlátilo se do policistů.
Celé město bylo vyrabované.
Havárie policejního auta a motocyklu, který řídili dva dospívající,
skončila nesmírným neštěstím.
Ani jeden z chlapců neměl helmu.
Záchranáři už jim nemohli pomoci.
Ve čtvrti se během noci vzedmula vlna násilí.
Na policisty se střílelo skutečnými kulkami.
Další noc nepokojů ve Villiers-le-Bel.
Osmdesát dva policistů bylo zraněno, z toho šest těžce.
Takové to bylo.
O tři měsíce později mě nahlásili na policii.
Obvinili mě ze střelby na policistu
a z pokusu o vraždu policejního činitele.
Začínal jsem s nadějí,
že ze mě bude hráč fotbalu,
ale skončil jsem v base.
Moje noční můra začala.
Trvalo to 29 měsíců, co jsem byl zavřený.
Ve 20 letech,
v jednom z nejdrsnějších vězení a rovnou na rok na samotce.
Byl jsem zavřený v cele o devíti metrech čtverečních, úplně sám.
Říkal jsem si, že spravedlnost neexistuje.
Nevinný člověk ve vězení?
Nic to pro ně neznamenalo.
Uběhlo šest měsíců a já myslel, že je po všem.
Že je konec, že mám zničený život.
Že se na to můžu rovnou vykašlat.
Srát na systém.
Srát na soudce, srát na policii.
Srát na prokurátora, na všechno.
Seznámil jsem se s knihovníkem. Řekl mi:
„Chápu, že seš naštvanej. Přečti si tohle.“
Čtení nebylo nic pro mě.
Nechtěl jsem číst.
Knížky jsou plné kravin.
Řekl mi: „Uvidíš. Tuhle si přečti, bude se ti líbit.“
Od Rogera McGowena.
Zprávy ze života před smrtí.
Začal jsem číst. Nejdřív jednu stránku, dvě, pak další.
Bylo to zajímavé, tu knihu jsem hltal.
A pak další, knihu po knize, četl jsem jedním dechem.
Všechny byly o nespravedlivě odsouzených,
co si odpykávají dlouhé tresty.
Nejvíc mě ohromilo,
když jsem četl o Nelsonu Mandelovi,
jak byl i po 27 letech ve vězení připravený hned vyjednávat.
Prostě to chtěl.
Nechal pár věcí být a mluvil přímo od srdce.
VELKÁ VÝZVA
Misky.
Potřebuješ to?
Co potřebuješ?
Na, dej k tomu rýži.
Odlož to sem, ať to zůstane teplé.
Díky všem.
Díky za tu tvrdou práci, co jste dnes odvedli.
Všichni jste odvedli vynikající práci.
Proč jsme se dnes sešli?
Abychom rozdali sbírku jídla, kterou jsme nashromáždili,
mezi lidi bez domova, co to potřebují.
Děkuji vám.
Děkuji. Ať naše dobrodružství pokračuje.
Salam alejkum.
Dobrý den! Děkuji vám.
Nechám to tady.
Jak ses sem dostal?
Pocházím ze Somálska.
V Somálsku jsou velké problémy. Moc se tam bojuje.
Policie mi nepomohla. Nemám domov, nemám život.
Tohle je na umření. Tito lidé tady umírají.
Vidíte, kolik je tady lidí?
Kolik lidí? Příliš mnoho.
Dnes jsem nic nepil...
Mám hlad.
Mám jen tohle oblečení. Nic jiného nemám.
Říká, že migranti ze Súdánu,
z Palestiny nebo z Iráku, všichni mají důvod, proč tady být.
Možná jsou vyděšení, nebo nemají zajištěná lidská práva.
To jsou děti její sestry a tohle je její sestra.
To jsou její děti.
A její sestra.
Jejich muži zůstali doma.
Chodí vaše děti do školy?
Nechodí do školy. Nemají domov.
- Jak dlouho už tu jsou? - Žijí na ulici už dva měsíce.
Děti nechodí do školy.
Spí tady.
Ta představa, že víc než 600 milionů lidí na světě musí vyžít ze dvou eur na den...
VELKÁ VÝZVA
Snažíme se to adresovat skrze poselství Velké výzvy.
To zní: „Zapojte se.“
Ať už patříte k jakékoli rase nebo náboženství,
něco udělejte, zapojte se.
Ten rozdíl bude znát.
30 DNÍ DO NATÁČENÍ VIDEOKLIPU
Problém chudoby mobilizuje dobrovolníky po celém světe.
Podobně je to s násilím na ženách.
Co sužuje naši společnost?
Vraždy žen.
RIO DE JANEIRO, BRAZÍLIE
Brazílie patří k nejvíce zasaženým zemím.
V dnešním světě...
se ženy začínají bránit.
Jmenuji se Panmela Castro.
Narodila jsem se a vyrostla v Riu de Janeiru.
Jako dítě mě matka přihlašovala do kurzů kreslení.
Později jsem se jako dospívající začala věnovat kreslení graffiti.
Sešli jsme se tu ze speciálního důvodu.
Abychom ocenili malbu Dororidade.
Tuto nástěnnou malbu vymyslela a vytvořila Panmela Castro.
Zatleskejme jí, protože si to rozhodně zaslouží.
Chtěla bych vám povědět, jak k tomu všemu vlastně došlo.
Když mi bylo tolik, co mnoha zde přítomným dívkám, vdala jsem se.
Zažila jsem domácí násilí,
a nechtěla jsem, aby si tím musely procházet i další ženy.
Takže jsem v roce 2006, když vyšel zákon Marie da Penhy za práva žen,
začala využívat svých graffiti a umění, abych ostatním ženám pomohla.
V průběhu let jsme založili organizaci Rede Nami,
která se ve školách a komunitách zasluhuje za propagaci zákonu Marie da Penhy.
Dororidade.
Odkud se ten nápad vzal, co pro vás znamená?
Hodně slýcháme o konceptu sesterstva,
což je určitý svaz, kde se ženy navzájem podporují.
Dororidade je konceptuálním zachycením
bolesti, kterou ženám způsobuje idea mužnosti,
a bolesti způsobené rasismem.
Takže se to týká všech žen.
Žen bílých i černých.
Máme taky bezplatný program AfroGrafiteiras,
kam se ženy mohou zaregistrovat přes náš web
a osm měsíců pak chodit na kurzy graffiti
a u toho se od odborníků na toto téma více dozvědět o svých právech.
MLČENÍ ZNAMENÁ SOUHLAS
NEČEKEJTE S NAHLÁŠENÍM DNEŠNÍHO NÁSILÍ DO ZÍTŘKA
Malba Panmely Castro před policejní stanicí je darem pro nás všechny.
Z té malby vyzařuje síla.
Řekla bych, že nás posiluje.
Brazílie se ve světě bohužel umisťuje na pátém místě,
co se týče počtu žen zavražděných jen proto, že to jsou ženy.
Tatiana Spitzner byla 22. července nalezena mrtvá.
Záznamy z garáže ukazují, že muž, který Tatianu napadl,
byl její manžel Luis Felipe Manveiler.
Bezpečnostní kamery zachytily agresivního muže.
Jejich potyčka pokračuje ve výtahu.
Dvacet pět minut po příchodu do bytu
Tatiana z budovy vypadne.
Kolem třetí hodiny ranní je Luis Felipe viděn ve výtahu,
jak vleče její tělo zpět do bytu.
O čtyři minuty později se v převlečeném tričku
snaží vyčistit krvavé skvrny, které zůstaly ve výtahu.
Ve tři hodiny ráno prchá pryč.
Žijeme v patriarchální, sexistické společnosti
s mizogynními muži,
a především pak s násilnými lidmi.
Mockrát jsem slyšela: „Jasně, že ji biju, je to moje žena.“
Mají pocit, že na to mají právo.
Ženy se na policii vydávají až poté, co to mnoho let trpí.
Zažila jsem domácí násilí.
Myslela jsem, že to jakožto vdaná žena musím vydržet,
protože tak to fungovalo v mojí rodině,
v mém sousedství a u lidí, se kterými jsem žila.
Pak jednoho dne pozavíral celý dům,
aby nikdo neslyšel, co se bude dít.
Pak pustil nahlas hudbu
a začal mě bít.
Bil mě, mlátil mě a hodně do mě kopal.
Trvalo to asi dvě hodiny.
Jeho matka to celé viděla, ale nepomohla mi.
Řekla mu: „Musíš ji praštit, protože neuvařila oběd.“
Studovala jsem a chodila do práce. Domů jsem chodila až v noci,
aby nikdo nepojal podezření, že mě zmlátil.
Koupil mi sádru a dal mi ji na nohu,
jako bych ji měla zlomenou.
Udělal to, abych nemohla utéct.
Utéct pryč z domu.
Týden jsem byla zavřená v domě,
v tichosti se léčila
a doufala, že budu brzy moct jít k mámě.
On měl telefon, já ne.
Jeden den si ho zapomněl doma.
Další den se u nás
ukázala máma se dvěma velikánskými černochy.
Po téhle události se všechno změnilo.
Podala jsem stížnost,
ale nikdy to k ničemu nevedlo, protože neexistoval zákon Marie da Penhy.
Nevyšlo to.
Rozumíte tomu?
ŽENY, OBĚTI DOMÁCÍHO NÁSILÍ, VOLEJTE NA LINKU 180
Bel, pořádně natři to místo,
- kde je to porostlé mechem. - Dobře.
Mám krásné nehty.
Jsem asi jediná graffiti umělkyně
s takovými nehty.
Co máš v plánu tam namalovat, Bebel?
Zrovna je týden boje proti rakovině prsu,
tak přemýšlím nad ženou,
které jsou vidět prsa.
Nad ženou, která mi bude podobná.
To je nádherné.
Tak jo, Bebel, nahráváme, nepokaz to,
jen si tady patlám, chci zamáznout to.
Jsme ženy, graffiti umělkyně a na nic si tady nehrajeme.
Jsem Bebel z ghetta v první linii s dalšími ženami.
Potřebujeme vůdkyni a hodně důvěry.
Kdo chcete slyšet, tohle je pro všechny.
Zpívám si tady od srdce, protože Bebel z ghetta se z toho nezvencne.
Mějte se rádi!
Zkoušela jsem ti dělat beat, ale jsem v tom hrozná.
V Rede Nami tvrdě dřeli, aby se ženy mohly emancipovat.
Teď se snažíme udržet si ta práva, co už máme.
Aby nám ta práva zůstala.
Však ty víš, jak to chodívalo dříve.
To ano.
Když se doma dělo nějaké násilí,
nahlásily jsme to.
Ale policie se vždy ptala: „Co jste udělala?“
Takže jsem dostala výprask
a policie se neostýchala zeptat, čím jsem si to zasloužila.
Je to institucionalizovaný machoismus.
Takhle naše společnost stvořila muže.
Proto se snažíme vytvořit jinou společnost.
To samé dělala Marielle. To stejné, co my,
a proto ji zabili, protože ženám poskytla hlas.
Bojíš se, když mě o tom slyšíš mluvit.
Panmelo, já nechci, abys...
Ale Rede Nami...
Může se stát něco zlého.
Lidi, já jsem to už všechno viděla.
Lidé protestovali ve školách i na univerzitách.
A ti, kteří nahlas mluvili o tom, co se jim nelíbí,
se objevili na fotkách, pak je zatkli a pak zmizeli.
Ale my jsme se dostaly do momentu...
Nechci, aby se to stalo mým dcerám.
Za ta práva, co máme dnes, před námi bojovalo mnoho dalších.
A dnes je vychvalujeme.
Nezačala jsem s tím včera. Dělám to deset let, všichni to ví.
Jen říkám, že se to dneska může lehce zvrtnout.
Proto potřebujeme lidi.
Proboha, jen když na to myslím...
Nepřestanu dělat, co dělám.
Nemám strach z toho, že by mě zítra zabili.
Protože věřím,
že je lepší žít svobodná,
mít možnost se vyjádřit,
dělat, co chcete,
a žít plnohodnotný život...
Než žít příliš dlouho v tísni.
BOJUJ JAKO MARIELLE FRANCO
Páni!
Už brzy bych měl přednést své nápady na videoklip k písni „Solidarita“.
NEW YORK, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ
Brazílie je násilím na ženách typická.
Jak to ale vidí členové minorit?
Na internetu...
jsem narazil na americkou slamerku súdánského původu, oběť segregace.
Ve svých textech se tomu tématu věnuje.
„Být v dnešní Americe muslimka a černoška
znamená nechat se pohřbít dvakrát.
Být vynechaná z každé konverzace, která se mě týká.
Nechat neustále zpochybňovat vlastní lidskost.
Vždy bojovat za to, abych byla viděna taková, jaká jsem.
Být přijímána jen ve fragmentech.
Říká se, že být muslimka je nová černá, jako bych nikdy neexistovala.
Jako bych byla jen stínem v modlitebně
nebo prasklinou ve Zvonu svobody.
Jsem uvězněná mezi mnou zvolenou vírou a nezvolenou kůží.
Nemůžu být černoška a Arabka,
nemůžu být oboje a být tady vítána.
Jednu sobotu mi řekli,
že by všichni islamisté, jako jsem já, měli skočit do řeky.
V tu stejnou hodinu
mne jiná v hidžábu nazve otrokyní.
Nosím si s sebou vše, kým jsem,
a nosím si vše, co jsem ztratila.
Takže doma je tam, kde jsem já.
A já nikam nepůjdu.“
Jmenuji se Afaq, ale přátelé mi říkají Fofo.
Jsem 22letá umělkyně, aktivistka, šiřitelka osvěty, básnířka a fotografka
z uprchlické rodiny.
Narodila jsem se v roce 1996 v Jemenu.
Ale moje rodina pochází z Dárfúru v Súdánu.
Narodila jsem se v Jemenu,
protože má rodina musela z Dárfúru v Súdánu uprchnout.
Táta je mírový aktivista
a dostal se kvůli tomu do problémů.
V Jemenu zuří občanská válka,
takže jsem už od prvních dnů svého života
byla obklopena násilím.
To si pro nás moji rodiče také nepřáli,
tak jsme skončili v Americe.
Žít v dnešní Americe znamená
každý den bojovat proti islamofobii a odpůrcům černošství.
Používám umění a aktivismus, abych tyto systémy rozložila,
pozvedla utlačované hlasy
a bojovala proti obecnému fanatismu.
...dát vám vědět, že se něco chystá.
Po celé zemi se pořádají akce
proti zákazu vstupu muslimů,
a osmnáctého chystáme obecnou mobilizaci ve Washingtonu.
Píšeme tady historii, bratři a sestry.
Čeho chceme dosáhnout,
je změnit směřování naší země tím,
že s hrdostí vyjdeme ven,
a že se nebudeme bát říct,
že odmítáme, aby byly naše americké hodnoty
porušovány.
Ano!
Důvod, proč se věnuji aktivismu proti rasismu, fanatismu a sexismu je ten,
že jsem to všechno sama zažila.
Studovala jsem na univerzitě v Arizoně.
Chtěla jsem studovat lidská práva,
ta jsem vždycky chtěla studovat.
Ale pocházím z Dárfúru, z uprchlické rodiny,
a po mém příchodu to ve skutečnosti vypadalo tak,
že jsem musela čelit nejhoršímu rasismu,
islamofobii a odporu černošství ve svém životě.
Tolikrát se mi stalo, že na mě někdo něco křičel,
tolikrát se mi to běžně dělo, že mi to začalo připadat normální.
To náboženství...
To náboženství je náboženstvím nenávisti!
Je to náboženství, které zabíjí!
Islám zabíjí lidi.
Islám nenávidí Židy.
Měla jsem naplánovanou schůzku s děkankou
a několik utlačovaných studentů,
kteří o naší schůzce věděli,
mě požádalo, abych jí řekla o všem, co se nám na kampusu děje,
protože jsem nebyla jediným cílem útoků.
Spousta studentů se necítila bezpečně,
především domorodí Američané a queer studenti.
Ale ona mi řekla, že:
„Za posledních deset let na této univerzitě za mnou
nikdy žádný student s takovým tvrzením nepřišel.“
Když jsem jí řekla, že mám nahraný důkaz,
jak na mě jeden muž křičí,
tak mi řekla: „Když je to tady tak nebezpečné...
Vím, že se s vaší rodinou zpátky doma něco děje.“
Tím „zpátky doma“ myslela Súdán.
„Proč se nevrátíte domů?
Možná na tuto univerzitu nepatříte.“
To byla poslední kapka.
Už skoro dva roky mi tvrdili, že tam nepatřím.
Tak mi to ublížilo, že jsem se další den vrátila do Filadelfie,
a do Arizony jsem od té doby nevkročila.
Nechala jsem tam všechny svoje věci.
Řekla jsem: „Už s tím tady nechci mít nic společného.“
CENTRUM FOTOGRAFICKÉHO UMĚNÍ FILADELFIE
Jsme v Centru fotografického umění ve Filadelfii.
Pomohli mi tady vymyslet,
jako zkombinovat moje básně s mými fotografiemi.
- To je ono, že? - Ano.
Rozhodla jsem vzít fotoaparát a obrátit ho sama na sebe,
abych získala svoji identitu zpět.
Chtěla bych lidem, jako jsem já,
poskytnout příležitost vidět sami sebe ve správném zastoupení.
Všechny mé básně jsou konfrontační.
Tématem fotografií je koncept pohledu,
nutit lidi dívat se vám do očí a vnímat, že jste člověkem.
S fotografováním jsem začala v roce 2015.
Poprvé po deseti letech jsem se vydala do Dárfúru.
Ta diktatura je zodpovědná
za smrt mnoha členů mojí rodiny.
Genocidu v Dárfúru jsem viděla na vlastní oči.
Když mi bylo pět let,
byla jsem svědkem ozbrojeného násilí, poprvé jsem z někoho viděla téct krev.
V roce 2015 jsem se tam vrátila s fotoaparátem,
aby to tentokrát nezůstalo jen v mé hlavě.
Mohla jsem fotit a ukázat ostatním lidem, co se tam děje.
Měla jsem pocit, že kdybych nevyfotila členy svojí rodiny
a další lidi v uprchlických táborech,
ostatní by mohli říct, že nikdy neexistovali.
Proto se věnuji básnictví
a fotografování,
aby nikdo nemohl popřít pravdu.
20 DNÍ DO NATÁČENÍ VIDEOKLIPU
Umění hraje v aktivismu důležitou roli.
PAŘÍŽ, FRANCIE
Píseň „Solidarita“ a doprovodný videoklip kapely Lamomali
představují šanci vnést světlo do chápání solidarity.
Po pravdě...
hudebníci a aktivisté mají obrovskou moc.
Ty vibrace, které si v sobě nosí...
mají potenciál šířit se kolem.
Děkujeme.
Věřím, že Lamomali není jenom o hudbě.
Být součástí tohoto projektu znamená patřit k rodině.
Když jsme se seznámili, Matthieu mi řekl o Lamomali.
Zeptal se: „Znáš Toumaniho a Sidikiho?“ Samozřejmě, že znám.
Jeho kora ve mně vždy vzbuzovala
záhadné věci. Vhání mi slzy do očí.
Hudba a skuteční umělci dokážou léčit.
A přesto bývají první, kdo se zraní.
Sami se snaží se vyléčit a zatímco to dělají,
léčí i publikum kolem sebe.
Někdo se hned rozpláče.
Každý reaguje jinak, podle své vlastní situace.
Jsme přeživší.
Žijeme z hudby.
Pomáhá nám přežít a zůstat naživu.
Udržet si naději, když kráčíme dál.
Můžeme naše společné hodnoty dát dohromady a ony nám pak pomůžou
se vším se vypořádat.
Zpívejte!
A teď všichni!
Přesahujeme katastrofy našich životů.
Přesahujeme vysoké zdi našich falešných životů.
Přidejte, všichni!
Neslyším vás, přidejte!
Setkání s Marou, Afaq a Panmelou
mě hluboce zasáhlo.
Když jsem viděl, jak se navzdory překážkám a limitovaným zdrojům zapojují,
ohromilo mě to.
Dělají, co mohou.
Musel jsem taky nějak pomoct.
Chtěl změnit svět.
Ale svět změnil jeho.
Dnes může video na sociálních sítích získat i miliony shlédnutí.
Mnoho organizací se na tyto sítě spoléhá.
Co se videoklipu týče, navrhnul jsem nahradit hudebníky z Lamomali
Marou, Afaq, Panmelou...
a dalšími aktivisty.
Jsem pro. Je to dobrý nápad.
Musíme to probrat s ostatními.
S Toumanim a s ostatními.
S každým dalším projektem vyvstane otázka přijetí publikem.
Odmítnou to...
nebo se také zapojí.
Toumani Diabaté a jeho syn Sidiki
jsou v oblasti kultury v Mali předními hráči.
Je to velmi chudá země.
VALENTÝNSKÝ SPECIÁL
10 DNÍ DO NATÁČENÍ VIDEOKLIPU
Matthieu mi zavolal a řekl o natáčení videoklipu k písni „Solidarita“.
Měli bychom této příležitosti využít, abychom pomohli organizaci,
která pomáhá lidem s albinismem.
Jako to se svou nadací dělá Salif Keita.
Musíme si navzájem pomáhat.
Jsou to lidé, kteří potřebují pomoc, které jiní odmítají.
Je to důležité.
Jde o ušlechtilý záměr.
Kokosový olej.
Oxid zinečnatý.
Ochrání ti kůži před sluncem.
Je to domácí opalovací krém.
Dá se snadno připravit.
A teď takhle přidáme tohle.
To je ono.
Co se dělá pak?
- Nechá se to vychladnout. - Vychladne to.
Přidává se pak ještě něco?
Ne, to je vše.
Můžeš to vyzkoušet.
Pořádně přes chlupy.
Ani kousek nevynechat.
Musíš se chránit.
A je to.
Dnes jsme se tu sešli, abychom probrali cíle organizace AMPA.
Přidali se k nám noví členové.
Naším hlavním cílem je zvýšit obecné povědomí.
Pořád existují rodiče, kteří své děti s albinismem opouští.
Nebo manželé, kteří zavrhnou své ženy,
protože věří, že porodit dítě s albinismem
znamená, že jim byly nevěrné.
Víte, tady v Mali
se pořád ještě věří, že orgány albínů,
respektive naše orgány, představují zdroj bohatství.
Nedávno byla naše sestra Ramata zavražděna.
Ve městě Fana se v sobotu v noci zastavil čas.
Pětiletá dívka Ramata byla v noci unesena,
zatímco spala vedle své matky Awy.
Tělo dítěte bylo nalezeno asi 150 metrů od domova,
s useknutou hlavou a vykuchanými vnitřnostmi.
Vždy se to stane v období voleb.
Jak se zdá, stále tu přetrvává víra,
že orgány albínů přináší bohatství, společenský vzestup a úspěchy v politice.
Na tomto trvám. Albinismus je stále nepochopen.
Všechny vás tu vítáme.
Spojme naše hlasy,
aby dosáhly i těch, co stále nerozumí,
že albinismus nemusí znamenat smrt.
Když jsem byl mladší,
bylo pro mě těžké najít si práci a ženu.
Pokaždé, když jsem nějakou požádal o ruku, jsem byl odmítnut.
Neměl jsem práci a jsem albín.
Dokončuji střední školu,
ale měla jsem ve škole problémy.
Budu dělat zkoušky z přírodních věd,
ale špatně vidím na cvičení, která děláme na tabuli.
Všichni trpíme neléčitelnou krátkozrakostí.
Potřebujeme finanční prostředky, abychom mohli všem nakoupit brýle.
Opalovací krém si tady taky vyrábíme sami.
Protože opalovací krémy jsou nesmírně drahé.
Musíme je objednávat.
Oženit se včas je úplně jiný problém.
Když se oženíte brzy,
s Boží pomocí budete i brzy mít děti.
A než ty děti vyrostou,
budete mít čas připravit se na jejich budoucnost.
Proto jsem se chtěl ženit brzy, ale nemohl jsem.
Rodiny mě odmítaly, protože jsem albín,
že prý nemůžu pracovat na slunci, že jsem chudý a podobně.
Ale nikdo svému osudu neuteče.
Přál bych si, abychom se jako albíni semkli
a společně zvýšili povědomí o naší situaci a získali podporu.
Abychom mohli být součástí společnosti a zapomenout na naše současné trable.
Aby svět viděl, co dělají,
Broulaye, Afaq, Panmela a Mara souhlasili, že budou hlavními aktéry našeho videa.
Natáčení videa představovalo velkou výzvu.
Doufali jsme, že zapojíme stovky lidí v Brazílii, Francii, USA a v Mali.
Potřebujeme hnutí.
JAK SE DĚLÁ HNUTÍ
Hodně se mluví o tom, jak ostatní vést a jak vytvořit hnutí.
Vůdce musí mít kuráž odlišit se a nechat se zesměšnit.
Ale co dělá, je snadné následovat.
První stoupenec má klíčovou roli: Všem ukáže, jak následovat.
Teď se přidávají další dva a hned za nimi další tři lidé.
Teď nabíráme tempo.
Jsme v bodě zlomu.
A máme tady hnutí.
Během minuty se přidávají všichni, kteří raději jdou s davem,
protože nakonec by se jim jiní vysmáli, že se nepřidali.
A takhle se dělá hnutí.
RIO DE JANEIRO, BRAZÍLIE
Ve favele, kde jsme chtěli natáčet,
panovalo citelné napětí.
Došlo tu k přestřelce mezi znepřátelenými gangy a členy policejního sboru.
Lidé nevycházeli ven.
Ta úmrtí vyvolala v místních obavy.
Nechtějí se k tomu nachomýtnout,
zvláště proto, že někteří z těch mrtvých byli úplně nevinní.
Myslíte, že lidé budou chtít v tomto napětí vyjít ven?
To nemůžu slíbit, ale uděláme, co bude v našich silách.
Když tu bude Panmela se svým uměním a militantním feminismem,
tak to bude hnutí, které do komunity vnese radost.
Lidé budou moct svobodně vyjít ven
a dál žít tak, jak si přejeme žít,
svobodně a v poklidu.
Tato událost jim ukáže, že je to možné.
Bude to skvělé.
Naštěstí jsme se mohli spolehnout na pomoc organizací,
které shromáždily co nejvíce účastníků.
Salam alejkum.
Vyzývám všechny, aby se k nám přidali,
podpořili nás, pomohli nám,
a udělali z toho úžasnou událost.
Potřebujeme vaši podporu, potřebujeme trošku pomoct.
No tak, baiana, pojďme natočit videoklip k „Solidaritě“!
Co je s vámi, baiana?
No tak, pojďme na to!
Dobré ráno, baiana, vstáváme!
Honem, lidi! Natočí vás Globo!
Natáčíme videoklip!
Bude o solidaritě
mezi lidmi, kteří jsou i nejsou albíni v Mali, Africe a všude po světě!
Ať žije solidarita!
Když jsme se v Paříži chystali na natáčení videoklipu,
ve zprávách se objevily informace o rasismu vůči Asiatům.
Čínská komunita v Aubervilliers se dnes sešla na počest
Zhanga Chaolina, 49letého krejčího,
který byl přepaden a zavražděn na ulici.
Obětí přepadení se stal kvůli své tašce. Jeho smrt spustila vlnu solidarity.
ZASTAVTE NÁSILÍ
Majitelům obchodů ubližují stereotypní předsudky,
že musí jít o bohaté jedince, kteří s sebou nosí hotovost.
ZASTAVTE NÁSILÍ!
Předsudky tady přetrvávají stejně jako rasismus vůči Asiatům.
Je to dlouhá cesta, dlouhý boj.
Času moc nezbývalo.
Chtěli jsme kontaktovat Tamařinu organizaci a probrat s ní náš projekt.
1 DEN DO NATÁČENÍ VIDEOKLIPU
Je to opravdu jednoduché.
Postavíme se k vůdcům komunity.
K Tamaře a Ajianovi.
Bude hrát hudba. Měli bychom je oslavovat,
tančit, bavit se a přitáhnout co nejvíc dalších lidí.
Dobře?
Díky, že jste přišli.
Díky, že jste nás přišli podpořit ve věci čínské komunity ve Francii.
Jsme oběťmi rasistických zločinů.
Ajianův otec byl v Aubervilliers zavražděn.
Díky za vaši solidaritu. Potřebujeme vás.
Jde se natáčet.
Jdeme na to.
Akce!
Všichni se usmívejte.
Všichni se usmívejte a chci vidět ruce ve vzduchu.
Hej, hej! Teď všichni.
Pojďte ke mně, všichni. Pojďte!
Jdeme.
A víc pohybu! Dinei, pojď víc dopředu, ještě trošku, a tancuj.
Panmelo, hýbej se víc, nech se tou hudbou unést.
A vy tam nahoře, jdeme na to!
Solidarita.
JSME JEDEN
SOLIDARITA
Solidarita.
Za co to sakra bojují?
Solidarita.
- Haló? - Fofo?
Ahoj!
Jak se máš?
Mám se dobře.
Vzpomínám na natáčení, byla to velká legrace.
Viděla tvá rodina ten videoklip?
Ano. Nemůžu tu písničku přestat zpívat.
Fofo, volám ti, protože jsem dostal nápad.
Po natáčení jsme se s týmem shodli, že bychom ti opravdu chtěli nějak pomoct.
Máme zde ve Francii nestátní neziskovku. Rádi by se s tebou seznámili.
Rádi by našli nějaký způsob, jak tobě a ostatním z videoklipu pomoct
ve všem, co děláte ve vašich organizacích.
Mohla bys sem za pár dní přijet?
Páni! Já poletím do Paříže? Dej mi hodinku.
VÝCHOD 4 – PŘÍLETY
PŘÍLETY
VÍTEJTE V PAŘÍŽI
Jak se vede?
Vítám tě.
To je super, jak se máš? Dobře? Díky.
- Jsi tu poprvé? - Ano.
Říká, že je mu zima.
Vážně?
„Jestli tě má láska uráží, jdi se třeba milovat sám.
Jestli tě má láska uráží, nemrzí mě to.
Jestli tě má láska uráží, nezahyne.“
- To je vše. - Skvělé.
Úžasné.
Taky umím slamovat.
„Třepotám se jako motýl,
píchám jako včela.“
Ne, dělám si legraci.
Slova nám dokážou otevírat svět.
Ona tohle umění brilantně ovládá.
Mám pro to respekt.
Co tvá kniha?
Slyšeli jsme o ní.
Je o mém příběhu.
Jmenuje se Usouzen vinným.
Byl jsem 29 měsíců ve vězení, než došlo na soud, co trval dva týdny.
Chtěli mi dát 15 let.
Byl jsem osvobozen.
Ve všech ohledech.
Jak se jmenuje?
Usouzen vinným.
Je o úsudcích, domněnkách a soudech vynášených podle toho,
jak vypadáme a co představujeme, ne podle faktů.
U Asiatů je to podobné. Lidé myslí,
že všichni Asiaté jsou bohatí a nosí u sebe hotovost.
- Není to pravda. - Samozřejmě.
Předsudky můžou zabíjet. Ničit životy.
Přesně tak.
Netýká se to jen Francie a USA, ale vězeňský systém je plný korupce
a často nepřiměřeně postihuje všechny, co nejsou bílí.
Toho jsem si všimla.
Přitom neexistuje žádný opravdový důkaz, že by páchali více zločinů.
Samozřejmě.
V průběhu mé cesty mi pomohla Ashoka, mezinárodní nevládní neziskovka,
která pomáhá společensky prospěšným podnikatelům.
Poskytli mé síti podporu.
Věděl jsem, že by mohli pomoct i různým aktivistům.
PAŘÍŽ, FRANCIE
Ashoka je mezinárodní neziskovka.
Představuje první síť lidí, co dávají změny do pohybu,
a snaží se podporovat a rozvíjet ekosystém sociálních inovací
a reagovat tak na ty největší výzvy naší společnosti.
Takovým podnikatelům nabízíme financování,
nabízíme jim naše zkušenosti, propojení s mentory
a propojení mezi sebou samými.
Je těžké to zaplatit z vlastní kapsy.
Potřebujeme podporu v oblastech, jako je struktura, logistika,
financování a strategie.
Potřebujeme podporu na nákup opalovacích krémů a brýlí.
Naše neziskovka vznikla před osmi lety.
Ano.
Ale žádnou podstatnější podporu jsme neobdrželi.
Doufáme, že už nadešel čas.
Náš projekt už nemá žádný prostor, kam dále růst,
protože nemáme místo, kam dát materiály a vše, co potřebujeme.
Nemáme místo, kde by lidé mohli pracovat,
a proto potřebujeme začít stavět.
Mohli bychom přistavět druhé a třetí patro.
Přála bych si, aby lidé pochopili, že můžete být Číňan i Francouz zároveň.
Když nemluvíte francouzsky, je těžké porozumět zákonům.
Když nemluvíte francouzsky, je těžké vydat se na policii.
Nemáme k tomu potřebné nástroje.
Chtěla bych dál měnit způsob, jakým lidé přemýšlí,
měnit zakořeněné aspekty rasismu a fanatismu.
Chtěla bych být lepší aktivistkou,
mít se od koho učit.
Od někoho, kdo už déle dělá to, o co se snažím já.
Nejspíš máme tisíc různých způsobů, jak na to.
Budete si muset vybrat.
Když si promluvíte s ostatními, kdo si také museli vybrat,
možná vám to pomůže najít způsob, jak se k tomu postavit.
Děkuji.
Ahoj.
Mějte se.
Haló?
- Jak se všichni mají? - Dobře.
- A ty? - Taky dobře.
- Dorazil jsi v pořádku? - Ano, bez problémů.
Až s nimi budeš mluvit, nezapomeň se zeptat na opalovací krém.
Řekl jsem jim o něm i o stroji, který by nám ho mohl vyrábět.
To je dobře. Co ostatní?
Jsou v pohodě.
Všichni jsou moc fajn.
Hlavně jedna z nich, je ze Súdánu.
Dobře pro tebe.
Kdybychom spolu mohli strávit víc času, tak bych ji požádal o ruku.
Panebože!
Pracuješ tam, nebo flirtuješ?
Oboje! Rád bych si našel ženu.
Co bělošky?
Nemají vůbec čas. Jsou milé, ale pořád někam spěchají.
To je pravda.
I do práce chodí brzy. Vůbec nemají čas na klepy.
Vstávají dřív než svolávač do mešity,
i když je venku zima.
Tak jo, Aminato, zase si zavoláme.
Příště ti povím víc.
Tohle ti prospěje.
Je to zdravé.
Dobrou chuť, ať vám všem chutná.
Tamaro, co říkáš na ten natáčecí den, jaké z toho máš dojmy?
Co se týmu týče?
První záběr se natáčel v čínské čtvrti.
Komparzisté mě úplně ohromili, to oni jsou opravdové hvězdy.
Zpívali, tančili a rozdávali radost.
Sešlo se skoro tisíc lidí.
- Úžasné. - Bylo to neuvěřitelné.
Já nerada tančím, ale musela jsem.
Atmosféra byla velmi přívětivá.
Ta pospolitost, když to tak řeknu, vzešla ze solidarity.
A zrovna slovo „solidarita“ má sílu. Proto jsme přece tady.
Já si z natáčecího dne pamatuji,
že jsem byla hodně napjatá a pak uvolněná.
Tančila jsem se spoustou lidí.
Ale prolomit tu bariéru pro mě nebylo jednoduché.
To video je o solidaritě.
Lidé s námi soucítili
a na nás bylo prolomit tu bariéru, kterou vztyčila kolonizace.
Mezi námi a Evropany a Američany stojí spousta bariér.
Zvlášť když se snaží přijít a vnutit nám jejich kulturu.
Takže když za mnou někdo z venku přišel s tím, že:
„Udělej tohle, běž a natoč tamto...“
„Naser si, debile, ty si myslíš, že tomu tady šéfuješ?“
Takhle přistupujeme k problémům souvisejícím s kolonizací.
To, že vůbec přišli a zúčastnili se, pro nás hodně znamená.
Protože běloši se s námi většinou takhle nemíchají.
Vy jste tam taky byli?
Ne s nimi.
Byl jsem v Brazílii.
Ne, v Brazílii ne.
No tak.
Byli jste v Sarcelles.
- Na svém trůnu. - Jasně.
Když si představím nějaké gaunery... Jen to říkám!
Na ulici bych se vám vyhnula.
Ale máte tak obrovské srdce.
Solidarita.
Budete mi muset věřit. Pojďte se mnou a věřte mi.
- Půjdeme ven? - Ano, půjdeme ven.
- Máme si brát bundy? - Jo.
- Máme si brát pasy? - Ne.
Greg Zlap!
Ibrahim Maalouf!
Máme pro vás překvapení.
Viděli jste videoklip k písni „Solidarita“, že ano?
Pozvali jsme aktivisty, vskutku výjimečné osoby.
Pozvali jsme je sem do Paříže a dnes večer tu budou s námi.
Ale poslyšte, oni netuší, že se k nám za chvíli přidají na pódiu.
Má to být překvapení. Po vás chci, abyste začali zpívat „Solidaritu“.
Ze začátku jen potichoučku.
Nejdřív tady musí být úplné ticho.
Gladys!
A všichni!
Společně!
Ve jménu lásky!
Díky, děkujeme!
Mockrát děkujeme!
Díky!
Poslední dobou se může zdát, že se svět kolem nás hroutí.
Kam vlastně směřujeme?
Blíží se konec éry.
Stojíme před nepopsaným listem.
Po celém světě
různá hnutí prosazují nový způsob konzumace,
dialogu,
sdílení
a ochrany naší planety.
Touha po změně s sebou přináší naději a solidaritu.
Ale může vést i k nenávisti a násilí.
Hrozby, kterým čelíme,
přinutily Maru, Panmelu, Afaq, Broulaye a Tamaru jednat.
Uvědomit si, že sdílíme společnou lidskost a že naše osudy jsou spojeny,
je podmínkou přežití.
To je ta obrovská výzva naší doby.
MEDITACE ZA KLIMA
Tato zkušenost mě naučila, že každý jednotlivý skutek se počítá.
PYŠNÉ DĚDICTVÍ
Že solidarita se může rozšířit. Že je mocná a nepostradatelná.
ZACHRAŇME PLANETU
Aby se tento nový svět stal skutečností, musíme si odpovědět na otázku.
Když už jsme si to uvědomili...
Jsme připraveni jednat?
ORGANIZACE OSN PRO VZDĚLÁNÍ, VĚDU A KULTURU
SUMMIT SKUPINY G7 PAŘÍŽ, FRANCIE
Ahoj, Fofo!
- Ráda tě znovu vidím. - Ráda tě vidím.
Ve světě je 500 milionů negramotných žen.
To je dvakrát tolik, co mužů.
Do roku 2030...
FRANCOUZSKÝ PREZIDENT
...potřebuje vzdělání přes 620 milionů dětí,
včetně 450 milionů dětí v Africe.
V 11 letech jsem začala poprvé mluvit o tom, proč by dívky měly chodit do školy.
Pak do údolí Swat přišel Tálibán.
Vzali našim lidem mír a zakázali dívkám vzdělání.
Když mi bylo 17 let, získala jsem Nobelovu cenu míru.
Vzala jsem s sebou do Osla několik dívek z různých zemí.
Dívek, kterým bylo stejně jako mně a milionům dalších odepřeno
právo na vzdělání.
Doufám, že se ke mně přidáte a přispějete svým dílem na podporu vzdělávání dívek.
Děkuji za pozornost.
Merci, děkuji vám.
Básnířka a fotografka...
Kdo by si pomyslel, že mě toto dobrodružství přivede až sem?
Žije a učí ve Filadelfii...
Neuvěřitelné.
- Prosím přivítejte Afaq Mahmoud. - To jsem já.
Před několika týdny
byl můj bratranec zavražděn.
Když jsem byla mladší,
málem mě potkalo to samé.
Viděla jsem, jak se z mé vesnice
stává noční můra,
ze které jsem se nemohla probudit.
Viděla jsem, jak se do řeky hází těla...
protože jsme se odvážili chtít svobodu vzdělání,
protože ji pořád chceme.
Když hovoříme o přístupu ke vzdělání,
musíme mluvit také o bezpečnosti.
Myslím na všechny ty geniální dívky,
které ke vzdělání přístup nemají,
a na všechno to dobro, co mohly vykonat.
Změnit svět znamená chránit ty zranitelné.
A chránit ty nejzranitelnější znamená
investovat do vzdělávání dívek.
Znamená to, že škola by měla být místem,
kde se budete moct soustředit na vzdělání
a nemuset se bát o svůj život.
Znamená to,
že když je trestem za touhu po lepším životě to,
že o něj přijdete v řece,
žádný dobrý člověk nemůže zůstat mlčet.
Děkuji vám.
Autoři originálu „Solidarita“
poskytli stejně jako Mara, Panmela,
Afaq, Broulaye a Tamara svá práva UNICEFu.
Afaq se dál věnuje fotografování a poezii.
Chtěla by uspořádat výstavu věnovanou
uprchlíkům před ozbrojeným konfliktem.
Mara a jeho Velká výzva
se stále nachází v těžké situaci.
Snaží se rozvinout možnosti
alternativního financování,
aby mohli nadále pomáhat stovkám
migrantů žijících na ulicích Paříže.
Ashoka pomohla Panmele
a její organizaci Rede Nami částečně
financovat rozšíření školy graffiti.
Rede Nami každoročně příjme
přes stovku žen pocházejících
z chudých čtvrtí Ria de Janeira.
Broulaye a členové organizace AMPA
získali potřebné brýle
a spustili produkci opalovacího krému.
Jejich organizace nyní plánuje
získat šicí stroje,
aby albíni mohli pracovat
a vydělávat si peníze na živobytí.
Tamařina organizace
se pustila do právní pomoci.
Výrazně pomohli také Sonjianovi.
Soudní proces s vrahem jeho otce
se zapsal do historie.
Porota poprvé uznala rasismus
jako přitěžující okolnost v případu
zločinu proti členovi asijské komunity.
Komunita aplikace Indigo se zúčastnila
natáčení videoklipu k písni „Solidarita“.
Aplikaci každý den používají tisíce lidí
a navzájem si pomáhají.
Všem organizacím, aktivistům a občanům, kteří usilují o společné blaho.
A všem, kteří se k nim teprve přidají.
Naše životy jsou navzájem propojené.
Solidarita se v moderních společnostech
buď projeví, nebo neprojeví.
Teď víc než kdy jindy...
SPECIÁLNÍ PODĚKOVÁNÍ
Překlad titulků: Tereza Šplíchalová