Downloaded from YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ještě kousek. První ulice vpravo.
- Vaše zavazadla, slečno. - Odneste je ke vchodu, prosím.
Dobrý den.
- Dobrý den. - Slečna Susanna?
Ano. A vy jste?
Marie, nová služebná. Moc ráda vás poznávám.
Ano, zmínil se o vás.
Kdo?
- Můj otec. - Vážně?
Ano. V dopisech.
Položte je sem, odnesu je dovnitř.
- Díky. Veselé Vánoce. - Veselé Vánoce i vám.
- Čekali jsme vás na oběd. - Já vím, ale chytila jsem dřívější vlak.
Smím dál?
Prosím.
Rachele…
Paní Rachele. Jsem výběrčí daní.
Ty jsi pitomá!
- Čau babi! - Čau.
Co ses narodila, bylo jasné, že budeš úplně pitomá.
- Jak se máš? - Co myslíš? Sedím.
- Koukám a čekám… - Na smrt, my víme.
Jen si dělej srandu. Chci tě vidět v mém věku.
Pořád tě bolí nohy?
O nohy se nejedná. Jde o to, že jsem všem na obtíž.
O všechno musím prosit, nic nezvládnu sama.
Marie. Doneste mi prosím léky. Děkuji.
Ano, madam.
Jak to tu jde?
- Ale. - Beze změny, co?
Vůbec.
Mami!
Susanno. Kde se tu bereš? Neměla jsi přijet až v poledne?
Stihla jsem dřívější vlak.
- A kdo tě přivezl? - Vzala jsem si taxíka.
- Jak jsi se změnila. - Viděly jsme se před půl rokem.
Já vím, ale jsi jiná.
- To bude městem. - Ano, městem…
Tys kouřila.
- Ne! - Ano. Smrdíš kouřem.
- Kouřem? - Ano.
Asi taxikář. Celou cestou kouřil.
Dobře.
Tatínek je v zahradě?
V jaképak zahradě. Celé dny nevyšel z domu.
Je nemocný?
Jakýpak nemocný. Zlenivěl. Nechceš ho jít vzbudit?
- Tak jo. - Spí tamhle.
- V pokoji pro hosty? - Ano. Zvykli jsme si tak.
Jo jo.
Strašně chrápe, mohla jsem zešílet.
- Prosím. - Díky.
- Seznámila ses s Marií? - Ano, pustila mě dál.
Je s námi již tři měsíce.
- Mám panu Marcellovi udělat snídani? - Nechejte ho ještě odpočívat. Děkuji.
Zato já od rána nejedla. Připravila byste mi něco?
- Jistě. - Díky.
Jaká je?
Na to, že jsme ji vzali narychlo, když Adele odešla, celkem dobrá.
- Ujde. - Ale to vaření…
Moc soli, moc oleje, moc česneku.
- Je to jižanka, mami. - Vám nevadí tu mít takovou ženskou?
- Z jihu? - Ale ne. Krásnou.
- Proč? - Co já vím. Mít ji ráno před sebou.
- I Adele byla krásná. - Jenže té bylo sedmdesát.
- Vážně? - Co se jí vlastně stalo?
Začala být posedlá mytím oken.
- Oken? - Ano.
Stále jsme jí říkali: „Opatrně, ať nevypadneš…“
- A? - Vypadla.
- Vypadla? - Snídaně je na stole.
- Co bude dobrého? - Mě necháte bez snídaně?
- Pekla jste vy? - Ano, samozřejmě.
- Velmi nadaná žena. - Kdybys viděla, jak loupe jablka.
Dvoucentimetrová šlupka, z jablka nic nezbude. Však to neplatí.
A kdo to platí?
- Naznačuješ mi něco, broučku? - To bych si nedovolila.
- Dobré ráno, mamá. - Teto Agostino!
Ahoj Susanno. Vítej.
- Dobré jitro, sestro. - Dobré jitro.
Jak se máš?
Tvá sestra do noci svítila, nemohla jsem usnout.
Půjdeš za ty lži do pekla, teto.
Caterino!
Ďáblice.
Co tak brzy?
Stihla jsem dřívější vlak. Nemohla jsem se vás dočkat.
Stýskalo se mi.
Kdybys v noci spala, nemusíš se zabývat mnou.
Kdybys v noci nesvítila, možná bych usnula.
Kdybys pořád nechodila na záchod, možná bys dokázala usnout.
- Díky, mami. - To nesmím ani na toaletu?
Nevztekej se, tetičko.
Tahle holka. Ráda mě trápí, je to ďábel.
Vždyť je Štědrý den.
Už aby byla půlnoc.
Je čas vzbudit vašeho otce. Marie, přines mu kávu a řekni mu,
že přijela Susanna.
Ano, madam.
Pane Marcello?
- Vidím, že se teta nezlepšila. - Vůbec. Kyselá jak citrón.
Neozývá se.
- Paní, neozývá se. - Běž dál. Je nahluchlý.
Marie?
- Co se děje? - Co to bylo?
- Co se stalo? - Pan Marcello…
- Je… - Je?
- Je mrtvý. - Jak to myslíš?
Má zabodnutý nůž v zádech.
- Teto! - Ne…
Mami, Marcello…
- To nemůže být pravda. - Klid. Nemůže to být pravda.
Mami…
Nejdou otevřít.
Zamkla jsem. Do příjezdu četníků tam nikdo nesmí.
Přeskočilo ti?
- Nesmíme narušit místo činu. - Caterino…
- Dej mi ten klíč. - Ne.
Dej sem ten klíč!
- Caterino… - Dej mi ten klíč.
Co když nás ještě potřebuje?
Tatínek už nikoho nepotřebuje.
Je mrtvý.
Ne…
Co když je vrah pořád tady?
Teto!
Teto.
- Teto Agostino? - Vzbuď se, Agostino.
Zkuste tohle.
Nic. Je úplně mimo.
Panenko skákavá! Co to bylo?
- Čpavek. Dělá zázraky. - Točí se mi hlava.
- Marie… - Ne, jsem Susanna.
Promiň.
Marie, byla bys tak laskavá a zavolala doktora? Ztratila jsem vědomí.
- Ano. - Tak dost.
Nebudeme se zabývat tebou, když je Marcello mrtvý.
Mon Dieu! Marcello je mrtvý…
- Kristova noho. - Nech ji. Aspoň zmlkla.
Ubohý Marcello. Poslední dobou mu nešly obchody.
Ale nečekala jsem, že zajde tak daleko.
Že si zabodne nůž do zad? Nemyslím, že to udělal sám, mami.
Někde jsem četla, že deprese…
Dámy. Vím, že to nerady slyšíte, ale pan Marcello byl zavražděn.
Zavolejme policii.
Ano, Marie. Ještě že tě máme, aspoň někdo si zachovává chladnou hlavu.
Mami! Nepij.
No dovol. Právě jsem přišla o zetě.
Jdu volat četníky.
- Přestřihli šňůru. - Cože?
- Slyšíš… - Co to bylo?
Caterininy okenice. Poznám je kdekoli.
- Jdu je zavřít. - Počkej, Caterino.
Je to nebezpečné. Možná se tu potlouká vrah.
Panebože, infarkt…
- Někdo musí jít nahoru. - Zavřít si okenice.
Snad nepošlete nejmladší.
- Já sotva přijela… - No a?
Šla bych ráda, ale…
Rozumím. Jdu já.
Marie.
Je to vzácný kousek. Jen bude-li to nezbytné.
- Mami! - Co?
Z dynastie Ming.
Mami, přestaň. Mami.
Pojďme se podívat.
Nebojte, dámy, nikdo tam není.
Dívala jste se do almar?
Ano. Do almar, pod postele…
- Za dveře? - Ano.
- I do prádelníků? - Chcete se jít podívat sama?
Jen se ptám.
Madam, zneklidňují mě psi.
- Psi? Jací psí? - Naši psi. V noci vůbec neštěkali.
A?
Při sebemenším hluku štěkají.
A když neštěkali, znamená to, že se sem nikdo nevloupal.
Takže to tu vrah znal.
- Správně. - Marie, dovolíš?
- Co? - Tu sošku.
- Prosím. - Panebože.
- Dáme si čaj? - Ano.
Hned to bude.
- Co se dělo včera večer? - Nic moc. Jako obvykle.
To bych neřekla. Koukněte na tatínka.
Zamyslete se. Záleží na každém detailu.
Kdo naposledy telefonoval?
Nejspíš já. V sedm ráno jsem objednávala dříví.
- A v kolik přijeli? - Nepřijeli. Báli se sněhu.
Takže telefon do sedmi fungoval.
- Ano. - Tudíž tu vrah ještě byl.
Jsem vyděšená.
Kdo měl na tatínka zlost? S kým v poslední době obchodoval?
Nevím. Nikdy o práci nehovořil.
- Babi. - Jo! Co?
- Neříkalas, že mu nešly obchody? - Ano. Byl skoro na mizině.
Ne.
Ale jo, byl na mizině. Dokonce chtěl moje cenné papíry.
- To by tak scházelo. - Ale ano, chtěl.
A strašně ho rozzlobilo, že mu je nechci dát.
Proč jsi mu je nechtěla dát, když byl tak zoufalý?
Místo abys je schovávala pod matrací?
- Jak víš, kde je mám? - To není složité.
- Děláš, jako by v nich byly miliony. - Miliony ne, ale pěkná sumička to je.
Tak proč je nedat rodině, jež tě živí a krmí?
Vyčítáš nám svou pohostinnost?
Týden je pohostinnost, deset let je uzurpace!
Mami!
- Co? - Ona to tak nemyslí, teto.
Ano, promiňte. Jsem trochu otřesená.
Neměl potíže s dodavateli?
Podle toho, co říkal, tak ne. S každým vycházel, i s novým společníkem.
- S novým společníkem? - Se stálepřítomným sirem Giannutrim.
- Proč stálepřítomným? - Nikdy neopomněl přijít na večeři.
- Zvlášť od doby, co vaří Marie. - Ty kecko. Chodil, i když jsem vařila já.
- Tys někdy vařila? - No dovol, Caterino?
- Měl proti tatínkovi něco? - Já bych ho vynechala.
Sir Giannutri má doma kočky, a když k nám přijde, psi z toho šílí.
- Určitě by ho vycítili. - To je pravda. Výborně, Marie.
Z tatínkovy smrti by tedy netěžil?
Ne.
A kdo by z ní těžil?
Kdo zdědí jeho majetek?
Předpokládám, že já. Polovina manželce a polovina dětem.
Co já vím? Jsem snad notářka?
Leda by v závěti byla i Veronica.
Jaká Veronica?
Tatínkova první láska.
Každý ví, že si zůstali blízcí.
Nezačali se zas vídat?
- Vídali se? - Ano, ale jen jako přátelé.
- Vždyť žije v Paříži. - Vrátila se, bydlí ve vesnici.
- Je to pravda? - Já ti to neřekla?
- Ne. - Tak teď to víš.
Ano, má dům u jezera.
Vídají se, jezdí spolu na koni. Což mi nevadí, neboť koně nesnáším.
Jezdí spolu na koni.
Nežárlíš?
Já a žárlit? Ne. Tím spíš na Veronicu. Je tak nevýrazná, tak nemastná.
Nevýrazná?
- Zvláštní, že se tatínkovi líbila. - Prosím tebe. Mladická nerozvážnost.
Nechápu, co na ní viděl. Proti gustu…
V kolik šel včera spát?
- To se ptáš mě? - Ano.
Nevím…
- Kdybys s ním spala, tak to víš. - Kdybys s ním spala ty, tak to víš ty.
- Co tím chceš říct? - Dobře vím, že po něm léta toužíš.
Já že po něm toužím?
- Ano. - Jak se opovažuješ? Jsem ctnostná žena.
Protože tě nikdo nechce.
Má pravdu.
- Díky, mami. - Promiň.
Co vy o tom víte? Co víte o tom,
jaké to je zjistit, že ze všech lidí na světě
vaše spřízněná duše žije v tomtéž domě a má vaši sestru za manželku!
A muset všechno potlačovat a potlačovat!
To se podívejme, Leopardi v domě…
Máš srdce z kamene. Jsi vyprahlá, Margherito.
Pak se divíme, že Marcello umřel!
Byl sám! Mohla jsi ho mít a nechtěla, zatímco já ho chtěla, ale nemohla ho mít!
Teto, uvědomuješ si, co říkáš?
Maminka tě léta živí, a ty se takhle odvděčíš? Že svádíš tátu?
Nikdá jsem jsem ho nesváděla, ty zmije jedna kudrnatá!
Bylo to ryze platonické.
- Skončilas? - Ano.
Jak jste ji našli? Měla doporučení?
Je to sestra Giannutriho služebné. Dělala ve vsi, ale byla tam nespokojená.
Po Adelině smrti přešla k nám.
Podezíráte mě?
Podezírám všechny. A vám na tatínkovi záleželo nejméně.
To bych netvrdila. Proč bych ho zabíjela?
- Nespokojené služky jsou první podezřelé. - Proč myslíte, že jsem byla nespokojená?
Byla jste si těmi psy moc jistá. Jak víte, že celou noc neštěkali?
Špatně jsem spala, měla jsem zlou předtuchu.
Proč?
Pan Marcello byl večer nervózní. Když jsem mu nesla čaj…
- Vy jste mu nesla čaj? - Ano. Kolem půlnoci.
A jak víme, že jste ho nezabila vy? Patrně jste poslední, kdo ho viděl živého.
Čemu se smějete? Víte o někom, kdo ho viděl po vás?
Ne.
A neměla jsem žádný důvod ho zabít.
Možná jsem z nás jediná.
Marie! Jak si dovoluješ s námi takhle mluvit?
Panebože! Ukradli mi cenné papíry!
Papíry!
- O čem to mluvíš? - Ukradli cenné papíry.
Celoživotní úspory.
Máme tu nejen vraha, ale taky zloděje.
- Ne. - Mami.
Chceš něco k pití, babi?
- Možná jedno Negroni. - Hned vám ho namíchám.
Zpropadení lotři!
Ale babi, proč to máš pod matrací?
- Co? - Tam se dívají jako první.
Možná si je mamá nechala ukrást schválně.
Co tím chceš říct?
Žes je nechala zmizet, abys je prodala a upřela mi dědictví.
- Jaké dědictví? Nevidíš, že pořád žiju? - Copak by máma vymyslila tohle divadýlko?
- A ty svoje papíry zbožňovala. - Ano. Doslova na nich spím.
Celou noc. Nikdy nevycházím z pokoje.
Lžeš. Pořád tě slyším šmajdat.
- Copak nikdy nespíš? - Vaše Negroni, madam.
Díky.
Mám křehké nervy.
A lehký spánek.
Zvláštní, u tak těžké ženy. Život umí překvapit.
Co tím chceš říct?
- Pomoc! Ne. - Ale nic…
Slečno, ne!
Panebože.
- Udělalas to? - A co?
- Ukradlas ty papíry? - Já myslila, že jsem zabila Marcella.
Styď se. Ukrást máme akcie, abys je prodala a nechala si prachy.
Poslyš, Agostino. Chvíli tě člověk trpí, ale nepřežeň to.
Vzala sis Marcella pro peníze, chtělas ho vyždímat jako citrón.
- Každý ví, jaký byl držgrešle. - To bych neřekla.
Ne? Protože jsi ještě horší.
To snad… Viděli jste ten dům?
Co je s ním?
Proč musím čekat, až umře, abych mohla vyměnit ty odporné tapety?
- Mami, přeháníš. - Jistě. Ty si žiješ v Miláně.
- No a? - Já musím žít v tomto muzeu.
Panebože! Chápete to? 25 let s mužem, co chrápe jak traktor.
Dám mu dvě dcery, a co chci na oplátku?
Abychom se spolu rozvíjeli, šli životem, a ono nic, každý den to samé.
A ty řekneš, že s ním jsem pro peníze?
Styď se!
Jdu na stanici. Jestli někoho zatknou, tak si to dotyčná zaslouží.
- Ale mami… - Žádné mami.
Klobouk…
Přejdeme k vozíku s alkoholem?
Ano.
Vůz nestartuje, přestřihli dráty od motoru.
- Svatá dobroto. - Ano…
To ovšem většinu z nás vylučuje.
V jakém smyslu?
Já kupříkladu nevím, kde je motor.
Klasická věta z románu: „Přestřihli dráty od motoru.“
Jak se to vůbec dělá?
Představte si třeba mamá. Ta k vozu ani nedojde.
- Co mě do toho zatahuješ? - Kam tím směřuješ?
Nikam.
Ale ty se sestrou se v tom třeba vyznáte.
- Vypadají jako mechanici? - Nemám ani řidičák.
Mám-li předstírat, že jsem hloupá, abys mě nepodezírala, tak to neudělám.
Umím otevřít kapotu, což neznamená, že jsem to udělala.
- Někdo jde. - Kde? Panebože!
- Co když je to vrah? - Ukryjeme se nahoře.
- Marie, sošku. - Potichu.
A mě tady necháte?
Jo!
Dáme mu vázou do hlavy.
Teto.
Pomoc.
Dále.
Veronico.
Vylekala jsem vás?
To jsem nechtěla.
Co tu děláte?
Kdo vás poslal?
Koho hledáte?
Nejdu nevhod?
Tahle v tobě evokuje slovo „nevýrazná“?
A „nemastná“.
Vím, že se to nehodí, ale měla jsem ošklivý telefonát.
Marcello je prý mrtvý. Zavražděný.
Kdo vymyslil tak hloupý žert?
Tak ponurý.
Ještě k tomu na Vánoce. Jsem znepokojená.
Snažila jsem se úporně dovolat, ale linka je stále odpojená.
Přišla jsem se tedy podívat osobně.
Kde je Marcello?
Poslyšte, opakovaný vtip není vtipem. A tenhle vůbec není vtipný.
S dovolením.
Marcello. To jsem já, Veronica.
Marcello. Otevři.
On se zamkl?
Odemkněte. Chci vidět, jak mu je.
Je mrtvý.
Mrtvý?
Takže…
Ten telefon… Kdo to byl?
Volal muž, nebo žena?
Žena.
- Jak zemřel? - S nožem v zádech.
Jak víš, kde je jeho pokoj?
Ano!
Chci ho vidět na vlastní oči. Otevřete.
Neodejdu, dokud mi ho neukážete.
Když na tom trváš. Klíč je na piánu.
Znám cestu.
Nepasuje. Špatný klíč.
- Dovolíš? - Prosím.
Někdo ho vyměnil.
A kdo?
Možná ty.
Neodpověděla jsi mámě na otázku. Jak víš, že tatínek spal tady?
Byla to totiž naše ložnice.
Vím, že máte ložnici nahoře, ale taky vím, že už delší dobu spává zde.
Pleteš se.
Marcello tento dům koupil, když jsme byli ještě snoubenci.
Byla jsem s ním u notáře.
Koupil ho od mojí babičky.
Cože?
To byl tvůj dům?
Po celé generace. Tapety vybíral pradědeček.
Někde jsem zaslechla, že se motiv fantazie vrací do módy.
Mě neoblafneš.
Byla jsem velmi mladá.
Váš otec mě učil jízdu na koni.
Cože?
Učil tě jízdu na koni?
To je fuk. Dům je teď můj, ne tvůj.
- Ani tvůj. - Jak to?
Až tě zavřou,
nestihneš si ho užít.
Pokud sis ho vůbec někdy užívala.
Veronico. Chodíte sem poslední dobou často?
Ne. Vůbec.
Lžete. Psi neštěkali.
Dost už s těmi psy. Jsou to podvraťáci, není na ně spoleh.
Psi jsou psi. A vás znají.
Vy budete teta Agostina.
Nemusím být nadosmrti teta jen proto, že moje sestra porodila dvě dcery.
Agostino, prosím tě. Na tyhle řeči teď není vhodná chvíle.
Mamá.
Marcello o vás hodně vyprávěl.
Vážně?
Co vám říkal? Vzpomenete si?
Všelicos.
Říkal vám, že máme stejný literární vkus?
- Často jsme si vyměňovali knihy. - Ve skutečnosti jste mu je dávala vy.
Já tomu telefonátu nevěřím.
Proč bych měla lhát?
Abyste měla důvod sem přijít.
- Kdo račte být? - Maria Concetta Espositová.
- Nová služebná. - Takhle u vás služebné vítají návštěvy?
V takovéto dny jdou formality stranou.
Dámy, bylo mi ctí. Ráda bych vás poznala lépe, ale…
sejdeme se na pohřbu.
Nesmíš odejít.
- Proč? - Jsi taky podezřelá.
Roztomilé.
Podezřelá zůstává. Aspoň dokud nepřejde vánice.
- Jdu připravit oběd. - Dej mi sošku.
Kdopak je asi vrah?
Nezarmoucená choť?
Malá rebelka?
Oddaná prvorozená?
- Nebo tchyně? Lakomá notorička? - Já nejsem lakomá.
Či švagrová, stará panna?
Nebo stará láska?
- Či nová služebná? - Či nová služebná…
I ty jsi podezřelá, jako my všechny.
Nezapomeň, že jsem tu chvíli.
No a? Mohla ses vrátit, abys nás zmátla.
Nemám žádných pochyb. Zabila ho jedna z vás.
Na někoho zapomínáte, inspektorko.
Na koho?
- Na sebe. - Na sebe?
Chápu, že se s námi nechceš srovnávat, proto nás celou dobu vyslýcháš,
ale i ty jsi podezřelá.
Přijela jsem dnes ráno.
Mohla ses vrátit, abys nás zmátla.
V noci jsi tu totiž byla. Že ano?
U tatínka.
- Co to povídáš? - Slyšela jsem tě zpoza dveří.
Okolo třetí.
Je to pravda, Susanno?
Ano, je to pravda. Byla jsem tu, ale nezabila jsem ho. Jak vás to napadlo?
Jak to myslíš, žes tu byla? Proč? A proč jsi předstírala příjezd?
- Nevím. Přišlo mi to jako dobrý plán. - Abys ho zabila a prošlo ti to?
Ne. Abych si s ním promluvila, aniž byste o tom věděly.
- To je absurdní! - Není! Víš, jak je těžké tu mít soukromí?
Jsme přece spjatá rodina, nebo ne?
A spjaté rodiny si nic netají.
Což je chyba.
Kdybychom si nechávaly něco pro sebe a nezatěžovaly se vším ostatní,
bylo by v rodinách příjemněji.
Dobrá. A cos mu potřebovala?
S něčím se mu svěřit.
A vymyslit, jak to říct tobě. Nestihl ti to říct, že ne?
Ne, nestihl. Zemřel.
Tak řekneš mi, o co se jedná?
Ano. Omluvte mě.
To snad…
- Otevři to. - Ještě není půlnoc.
Teto.
No dobře, ale…
i když slavíme svátky s nebožtíkem, neměly bychom se držet tradic?
- Marcello čeká dítě. - Se mnou ne.
Ani se mnou.
- Tak s kým? - Mami.
Se mnou?
- Ale ne… - Ne…
Já čekám dítě.
Ty čekáš dítě?
- Ano. - Ach ne.
Já se z toho poseru.
Oběd je připraven. Mohu servírovat?
Ještě nejsou Vánoce.
- Navíc není co slavit. - My přece neslavíme.
Loučíme se s panem Marcellem. Obědem, který si objednal na zítra.
A když je mrtvý, pochopitelně slavíme dnes.
Začneme?
No dobře.
Bramborový salát.
Chutný, ale drobátko těžký.
- Dobrý. - Jemný.
Krevetový koktejl.
Dýňové ravioli.
Mňam!
Dobré, co?
Excelentní.
Pečené křepelky s ovocnou hořčicí.
Božínku.
Přípitek.
Lahoda.
Klobouk dolů.
- Díky, madam. - Kde jste se naučila takhle vařit?
Z knih a od babičky. Uklidňuje mě to.
Není vám tu smutno? V ústraní, daleko od lidí.
Ne.
Nevadilo mi to.
Chápu.
Chápeš? Co je na tom k chápání?
Že tu nebyla kvůli tobě. Měla jinou motivaci.
Má pravdu. Byla jsem tu pro něj.
A když už Marcello není…
mohu klidně odejít.
Omluvte mě.
Asi tomu nerozumím.
Takže ona a Marcello…
Bože, už zas. Ta mě sere.
Nikdy by mě to nenapadlo.
Byli jste šikovní.
Udivuje mě jediné.
Jsi tak obyčejná.
Zjevně ho neobyčejné ženy omrzely.
Jistě ti za to platil.
Myslíte jenom na peníze.
Ale ne. Budete se divit, ale spala jsem s ním ráda.
Dobrá.
Budu muset říct policii, že jsi měla noční dostaveníčka.
A že se to vědělo.
Budu muset říct policii, že i vy jste měla noční dostaveníčka.
A nikdo to nevěděl.
Přestaňte se mnou válčit. Vždyť se vám to hodilo.
V jakém smyslu?
Dělala jsem, co vy už jste nechtěla. Alespoň ne s Marcellem.
Proč jsi ji pustila? Co když ho zabila ona?
Vždyť nikam nedojde. Venku zuří vánice, za chvíli je zpět.
Kdo je to?
Pomalu.
Marie.
Někdo zamkl vrata řetězem. Jsme v pasti.
- Mami. - Dobrý Bože.
Úplně jako v detektivce.
Máme mezi sebou vražedkyni.
Zůstává však v utajení, neboť i ostatní lžou,
nikoli však kvůli vraždě.
Chceme-li najít vraha, musíme odkrýt svá tajemství.
Kdo začne?
- Já už se svěřila. - Já taky.
I já.
Pak promluvím já.
Není to však mé tajemství. Patří Agostině.
Prosím?
Tvůj dopis.
Přesněji řečeno, napsala jsi jej Marcellovi.
Nechala mu ho v darované knize. Jako kdyby snad Marcello četl.
Taky mi ji dal, aniž by ji otevřel. A nevšiml si, že skrývá dopis.
Takže ho vůbec nečetl?
Ale četl. Dala jsem mu ho přečíst, pořádně se u toho nasmál.
Nasmál?
Drahoušku, Marcello byl krásný muž. Okouzlující, přitažlivý…
ale s citem gynekologa.
- Pěkná platonická láska, tetičko. - Styď se. Chtěla jsi nám sebrat tátu.
To ne. Nikdá.
V noci jsem k němu vešla, abych mu řekla, že se za ten dopis stydím.
Vešlas k němu do pokoje?
Ano.
Požádat ho, aby na jistá choulostivá slova zapomněl.
V kolik? Před, nebo po Mariině čaji?
Nevím. Možná předtím – neviděla jsem tác.
- Máme ti věřit? - Ano.
Říkám pravdu.
Nemohu dýchat. Mamá, tablety.
Kde má léky?
Na nočním stolku jako vždy. Ve velké krabici. Pospěš.
No tak.
- Margherito. - Ano?
- Odpusť mi. - Neboj, nic se nestalo.
- Jestli umřu… - Neumřeš. Ještě mě pěkně pozlobíš.
Kde jsou ty prášky?
- Na stolku nejsou. - Jak to? Vždy tam byly.
- Krabice je pryč. - Do prdele práce!
Jdu tam.
- Mami! - Mamá.
Vánoční zázrak.
Mám je!
- Babi! - No jo, chodím.
Ale jsem tak unavená.
- Kde byly? Prošla jsem všechny pokoje. - V mámině ložnici, pod postelí.
Cože? U mě?
Margherito, sestřičko, já tě chápu. Jestli jsi mě chtěla oddělat, máš proč.
Nech toho!
Někdo to na mě chce ušít.
Proč koukáš na mě?
Moje matka ani dcery by neohrozily Agostinin život,
aby mě dostaly.
Jsme přece rodina. Navzdory všemu.
A Marie už mi přebrala muže, nic dalšího by mi snad neprovedla.
Nikoli, madam.
Tudíž… jsem zbyla já.
Ano, zbyla jsi ty. A jistě víš, že tě chtěl Marcello přidat do závěti.
Ne. To jsem nevěděla.
Ale věděla.
V noci jste tu byla. Slyšela jsem, jak se o tom bavíte.
Když jsem byla odnést šálek, slyšela jsem je hovořit, tak jsem nevešla.
Je mi líto, ale jste poslední, kdo ho viděl živého.
Přiznávám. Byla jsem tu. Ale nezabila jsem ho.
Pomohlo by ti, kdybych šla za mříže.
Naopak bych řekla, že chtěl-li mě zahrnout do závěti,
stihla jsi ho včas zastavit.
Ne, tak to není. Nevěděla jsem, jestli už byl u notáře, či nebyl.
Změnil-li závěť, padá podezření na mě.
Pokud ji však nezměnil, podezřelá jsi ty.
A kdo to má vědět?
Já to vím.
V noci mi to řekl.
Ještě ji nezměnil.
Když jsem mu řekla o miminku, řekl, že jsem udělala dobře,
že dnes půjde k notáři a zohlední ho.
No prosím.
Najdeš tetiny léky pod mou postelí.
Zrovna ty víš o notáři. Pokoušíš se mi pomstít?
Říkám ti pravdu, mami.
Neřekla bych. Krásně se vyvlékáš z podezření.
Tvrdit, že zrovna dnes měl zvýšit tvůj dědický podíl.
- Mě peníze nezajímají. - Tak tebe nezajímají.
A kdo bude živit miminko?
Žádného muže nevidím. Že by se tu někde skrýval?
Přestaň ji osočovat. Tobě se stalo totéž.
Co to říkáš, mami? Jsi opilá?
Zapomnělas, jak jsi poznala toho šviháka…
Mamá!
A je to.
Už nevím, jak ji udržet pryč od baru.
Stěžovala si na únavu.
A je to.
- Mami. - Ano?
Co znamená, že se ti to taky stalo?
Ale nic. Vůbec nic.
Babičku nesmíme poslouchat za střízliva, natož když se napije.
Mami.
Není co dodat.
Nejde o to, kdy tě počala, ale s kým.
- Co to říkáš, Caterino? - Není to snad pravda?
Tatínek…
nebyl můj tatínek?
Věděl to?
Samozřejmě.
Poznali jsme se ve třetím měsíci. Krátce nato jsme se vzali.
Proč to udělal?
Asi jsem se mu tak líbila.
Tvůj děda měl tehdy slušný majetek,
a tatínek potřeboval věno, aby si pořídil vysněný dům.
Byl ti dobrým otcem.
Miloval tě jako vlastní dceru. Nedělal mezi tebou a Caterinou rozdíly.
Možná proto jsem mu všechno trpěla.
A můj pravý otec je kdo?
Moje první láska.
Umberto.
Zahynul při nehodě.
Každý den na něho myslím.
Zejména, když tě vidím. Když se usměješ, jsi mu tak podobná.
Takže…
jsi při pohledu na mě smutná?
Ne. Vůbec ne. Jsi důkazem naší lásky.
Když jsi byla u mě v pokoji, dívala ses pod postel…
Ano. Viděla jsem kufry.
Chtěla jsi odejít?
Čekala jsem na vhodnou chvíli.
Chtěla jsem odejít po svátcích.
- Takhle si je roztřepíte. - Mon Dieu.
Tím líp. Stejně jsou jak seno.
Seno!
Jsem tak sama.
Nejste sama, je tu vaše rodina.
Pěkná rodina.
Kéž bych neměla srdce. Alespoň bych netrpěla.
Dokonce i Susanna je zkušenější než já.
Ještě zbývá Caterina, a panna už budu jen já a olivový olej.
Jak mám získat muže?
Jak se to dělá? Naučíte mě to?
Získat muže není těžké. Těžké je mu nepodřídit celý život.
Jistě.
Ale to bych řešila potom. Nyní potřebuji vyřešit základní problém.
Musíte chodit ven. Jste tu pořád zavřená.
No právě.
- Ale kam? - Projít se.
Přihlaste se do kurzu. Na tanec, franštinu…
Do jednoho z těch kroužků, kde se můžete seznámit.
Jak jinak najdete snoubence?
- Tady. - Právě.
- To je špatně. - Velice špatně.
Nikdo se na mě ani nepodívá. Neoplývám krásou, půvabem a grácií.
Nesouhlasím.
Neumíte se docenit.
Skutečně?
Když já nevím.
Copak jsme v románu,
kde si ošklivka sundá brýle a rázem je krásná?
Když si sundám brýle…
Brýle, nebrýle…
Jde spíš o…
úsměv, postoj…
Přesvědčení. Musíte se cítit krásná. Pořád.
- Pořád. - Pořád.
Pořád.
- I během svaté mše? - Hlavně během svaté mše.
Proč myslíte, že tam lidi chodí?
- Poslouchat faráře? Ne. - Ne.
Chodí se dívat.
Popravdě…
i já si sem tam dovolím kradmý pohled.
Vidíte?
K Pánu Bohu musíme chodit v plné parádě.
V plné parádě.
Ukažte, co tu máte.
Takže…
Myslíte, že mám nějaké skryté přednosti?
- Spousty. - Spousty.
Spousty.
BÍLÉ NOCI FJODOR DOSTOJEVSKIJ
Kde je Veronica?
Nevím, chvíli jsem ji neviděla. Nešla s vámi nahoru?
Ne.
Snad neutekla.
Já věděla, že to byla ona.
Mami, nechala tady kabelku.
Ano.
Počkej.
Zkontroluj, zda tam nemá klíč od pokoje.
- Ano. - Rychle.
Opatrně.
Nesahej na ni, ať nesmažeš otisky!
- O čem to mluvíš? - Nevím, napadlo mě to.
- Vidělas to? - Ano.
Teto Agostino.
Teto Agostino?
Říkejte mi Tino.
- Vypadáš úžasně. Co se stalo? - Ženy dovedou zázraky.
To vidíme.
Jsem šikovná, že?
Ano.
Velice.
Tak tady jsi. Neodešla jsi.
- Šla jsem na toaletu. - Nechala sis tu kabelku.
- Očividně vám věřím. - Podívaly jsme se dovnitř.
Děláte si srandu? Jak dlouho jste mě vnímaly? Půl minuty?
A co jste našly?
- Pistoli. - Pistoli?
- A koho jsem měla zastřelit? - Třeba Marcella. Kdybys nenašla nůž.
V životě jsem pistoli nedržela. Mé otisky tam rozhodně nenajdete.
Nejprve léky pod postelí.
Nyní pistole v mé kabelce.
Vrah to na nás chce ušít.
Hezky na jednu po druhé.
Vrah si s námi hraje.
Propána!
Božíčku!
- Vem sošku, rychle. - A kde ji mam sakra hledat?
Dámy. Už dost.
Jsme bez telefonu, bez vozu, daleko od policie a navíc po tmě.
Padáme odsud!
- Souhlasím. Ale jak? - Neříkalas, že zamkli vrata?
- Tak je přelezem, ne? - Ježíšku, a jak?
- Pojďme a uvidíme. - Ano, pojďme.
- Vezmu si šálu. - Já zůstávám.
Zůstaň a hlídej ji.
Dáš si?
Nejsou otrávené.
Děkuji.
Za tohle mi neděkuj.
A za co?
Například, že jsem vyzradila Agostinino tajemství místo toho tvého.
Což je?
Že máš milence.
- Já mám milence? - Ano. Nevím koho, ale jsem si tím jistá.
A proto jsem zabila Marcella?
- To jsem neřekla. - Tak proč to vytahuješ?
Chci, abys to přiznala.
To je vydírání.
Zvědavost.
Nepůsobíš jako zarmoucená vdova.
Mýlíš se.
Měla jsem Marcella ráda.
Věřím. Životní láskou ti však nebyl.
Zřejmě ani já jemu.
Měla jsem sbaleno.
Před Silvestrem bych odešla.
Včera jsem mu to řekla.
Legrační, co?
Odcházíš za milencem?
Vůbec ne.
Vlastně ano.
Někoho mám. Jsem šťastná.
Chci však být sama. Toužím večer přijít domů a…
nikoho tam nemít.
Nevím, jak jsi to vydržela 25 let. Já na manželství nejsem.
Když začalo přituhovat, kufry a pryč.
Paříž?
Celý svět.
A nyní někoho máš?
Vídám se s jistým pánem.
Ráda bych ti řekla, kdo to je, ale asi bych neměla.
Nejdřív ty.
Znám ho?
Ano.
- Nemyslíš Marcella? - Vůbec ne.
Znám ho?
Myslím, že ano.
- Ty první. - Ne, první ty.
- Řekneme to naráz? - Dobře.
Na tři?
- Raz… - Raz…
- Dva… Tři… - Dva… Tři…
Sir Giannutri.
To snad…
Proradná…
- Proč mi kradeš chlapy? - Marcella jsem měla dřív.
Nech mě!
Podle mě to zvládneme.
- Taky bych řekla. - Zkusíme to přelézt?
Lezeme.
Kdo půjde první?
Já.
- Opatrně. - Jo.
- Řízla jsem se. - Pojďte dolů, slečno.
- Slez. - Slez.
Jo.
Je noc a chumelí, nepůjde to. Zkusíme to ráno.
- Dobře. - Jdeme dovnitř?
- Ano. - Je mi zima.
- To byla máma? - Dobrý Bože. Co když se vrah vrátil?
Pojďme.
Přestaňme spolu válčit.
A proč?
Očividně máme stejný vkus.
Také mě to překvapuje. Jsme tak odlišné.
Polib mě.
Co?
Políbila jsi někdy ženu?
- Ne. - Ani já ne.
Tak mě polib.
Ale proč?
Chci vědět, jaké to je se s tebou líbat.
Zkusme to.
Mami!
Do pr…
Caterino, vyndej babičku.
- Co? - Z kamrlíku.
- Ona je pořád tam? - Myslím, že ano.
Pojďte.
Není ti nic, babi?
Pobolívá mě tady.
- Je něco k pití? - Mrkneme se.
Tvoje matka je vražedkyně.
Už vím, kdo to byl.
- Opravdu? - Ano.
Nechci být tou, kdo vám to odhalí.
Je to na tobě. Čas jít s pravdou ven.
Tak jo.
Vánoční povídka.
Byl nebyl jeden muž, obklopený sedmi ženami.
Včera se ten chudák uložil ke spánku.
A kolotoč jeho žen mohl začít. Jako ostatně každou noc.
Až na to, že jeho dcera Caterina se tentokrát ukryla za závěs
a všechno viděla a slyšela.
Událo se to takhle.
V deset…
Část první.
Nikdy. Nikdy ti je nedám.
Jeho tchyně, které přes deset let dává střechu nad hlavou,
mu odmítá dát svoje akcie.
Část druhá.
Marcello.
O půl jedenácté jeho švagrová žadoní, aby zapomněl na to, co mu napsala.
Jako kdyby si to pamatoval.
Má opačný problém.
Chce se jí zbavit.
Marcello, já chtěla jen…
V jedenáct začíná ofenzíva.
Žena mu oznamuje, že ho opouští. Kvůli dcerám to učiní po svátcích.
Oslavíme svátky, ale do Silvestra půjdu, už mám sbaleno.
Chci pryč, už to nevydržím.
- Mrzí mě to. - Krásný dárek, mami.
O půlnoci přichází čaj.
A s ním i Marie.
V jednu, po xté cestě na záchod, to Agostina zase zkouší.
Marcello.
Tentokrát ji ani nepustí dál.
O půl jedné přichází Veronica. Má klíče a chodí si, kdy chce.
- Potřebuje peníze, vrací se do Paříže. - Slibuji, že je vrátím. Vždyť mě znáš.
Mluví o závěti.
Nakonec, ve tři ráno, třešnička na dortu.
Susanna mu sděluje šťastnou novinu.
„Tatínku, čekám miminko, a Duch svatý to nebyl.“
Mrzí mě to, tatínku. Moc mě to mrzí.
Zbývám už jen já.
Vycházím zpoza závěsu a říkám, že jsem všechno slyšela. Že za to zaplatí.
- On? - Vy.
Jste čarodějnice.
Tatínek byl na pokraji, už nemohl dál.
Víte, co mi řekl? „Mrtví se musejí mít skvěle.“
- Vážně to řekl? - Vážně to řekl.
A tak dlouho to opakoval, až jsem řekla, že mu s tím pomohu.
Panebože. To tys ho zabila.
Nikdo ho nezabil. Protože není mrtvý.
Pobavili jsme se zinscenováním jeho smrti.
Co?
Aby si zpoza dveří poslechl, co si o něm doopravdy myslíte.
Chtěl vědět, kdo bude víc brečet.
Kdo bude mluvit o penězích,
kdo o lásce.
Dnes měl jít totiž k notáři a chtěl mít v závěti jasno.
A jedinou cestou…
bylo zemřít.
A tys mu pomohla.
Stejně nemám co na práci.
Použila jsem umělou krev a zlomený nůž.
Zatelefonovala jsem Veronice.
Přestřihla telefonní šňůru.
A kabely u vozu.
Zamkla jsem vrata řetězem.
Schovala jsem tetiny léky pod máminu postel.
Ukradla jsem babičce akcie.
A Veronice podstrčila falešnou pistoli.
Jo, a vyměnila jsem klíč od pokoje.
Aby tatínek neležel celý den na břiše.
- Mysleli jste na všechno. - Až na to, že by ho někdo viděl oknem.
Takže Marcello žije.
- Žije. - Ano, žije.
Ale teď toho hajzla zabiju já!
A já ti pomůžu.
Otevři, sráči!
Tak ty ses mi smál, jo? Svině! Smál ses mi!
- Otevři! - Na akcie zapomeň!
- Dej sem ten klíč. - Moralistko. Ubohé mládí.
Otevři ty zasraný dveře!
- Nejsme trochu moc vulgární? - Sklapni, běhno! Ani nevíš, kdo je otcem.
- Kde je? - Tamhle.
Schoval se na balkon!
Pomalu.
- Tati. - To ne.
Ježíšku… On znova umřel?
Chtěly jsme ho zastavit, ale už bylo pozdě.
Skočil dolů.
Napadá vás, co ho přimělo k sebevraždě?
Nebylo tajemstvím, že byl v silné finanční tísni.
Nikdy neměl dobrý čich na obchody.
Dokonce měl tu drzost žádat mě o peníze,
nebohou stařenu.
Je to vůbec možné?
Dobrá. Kdyby vás ještě něco napadlo, zde je mé telefonní číslo.
Díky.
Inspektor Giovanni Rigoldi.
Giovanni Ripoldi.
Aha, Ripoldi.
Pokud si tedy něco vybavím, smím vám zatelefonovat?
Vzpomenete-li si na něco, tak musíte.
Musím.
Agostina Caccia.
Těší mě.
Domnívám se správně, že jste ubytovaný u jezera?
Ano, dole ve vesnici.
Tudíž nejste daleko.
Poroučím se.
- Ano. - Dámy.
- Paní. - Slečno.
Slečno.
S dovolením.
Co blbne?
Uhni, nebo tě srazí.
- Dělej. - Uhni.
- Teto. - Teto?
- Teto… - Pojď sem.
Caterino.
Zlobila jsi.
Ženy si pomáhají. Neválčí spolu.
- Ani když o to požádá muž? - Hlavně když o to požádá muž.
Hlavně když o to požádá muž.
Když o to požádá muž…
Koukni se na sebe. Vychovala jsem štětku.
Promiň, mami.
Všem se omlouvám.
Každopádně to byl fešák.
- Kdo? - Kdo?
Inspektor.
Sáhněte mi na něj, a stáhnu vás zaživa.
A já jí pomohu.
Susanno. Tak mě napadlo, jestli to miminko není Giannutriho.
- No dovol? Jak tě to vůbec napadlo? - Jak tě to vůbec napadlo?
- Ne? - Ne! Nejsem zoufalá.
Dostanu domácí vězení?
Ano!
- Co budeme dělat? - Jak to myslíš?
- Nedáme si panáčka? - My, dům… Co teď, když už táta není?
Chci do Paříže. Tady mě nic nedrží.
Musím si to promyslit.
Já taky.
Už vím. Chci znovu vidět inspektora.
Mohly bychom tu zůstat.
Vím, že jsem jen služebná, ale bylo by milé spolu zůstat.
Já ráda vařím, vám šmakuje…
- Já si ráda cvaknu. - Máme dědictví po Marcellovi…
A dům.
Berete-li to takhle, možná se zdržím. Vrátím se do svého pokoje.
Ano. Vraťme té barabizně život.
Máme dědictví, máme akcie, no ne?
A brzy budeme mít miminko.
Připijeme si?
Překlad titulků: Jiří Nehyba