Downloaded from YTS.MX
NETFLIX PRESENTERAR
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det är här framme. Den första vägen på höger sida.
Ert bagage, fröken?
Ställ det vid ytterdörren, tack.
God dag.
-God dag. -Är ni fröken Susanna?
Ja, och ni är?
Maria, det nya hembiträdet. Så trevligt att träffa er.
Just det. Han berättade om er.
-Vem? -Min far.
-Gjorde han det? -Ja, i sina brev.
Lämna bagaget här. Jag tar in det.
-Tack. Och god jul. -Tack detsamma.
-Vi väntade er till lunchen. -Ja, men jag hann med ett tidigare tåg.
Så här är jag nu.
Får jag komma in?
Stig på.
Rachele… Fru Rachele…
Det är skatteindrivaren.
Idiot!
-Hej, mormor. -Hej.
Vi har vetat sen du var liten att du var en idiot, idiot.
-Hur mår du? -Vad tror du? Jag är här.
-Jag tittar och väntar… -På döden. Ja, vi vet.
Ja, fortsätt retas bara. Jag skulle vilja se dig i min ålder.
-Har du fortfarande ont i benen? -Det är inte benen.
Jag är en börda för alla.
Jag måste alltid be om allt. Jag klarar inget själv.
-Maria. Jag behöver min medicin, tack. -Ja, frun.
Hur är det här?
-Det fungerar. -Inget förändras, inte sant?
Aldrig.
-Mamma! -Susanna. Vad gör du här?
-Skulle du inte komma med 12-tåget? -Jo, men jag tog tåget före.
-Vem körde dig hit? -Jag tog en taxi vid stationen.
Du har förändrats.
-Det är bara sex månader sedan senast. -Ja, men du är förändrad.
-Det måste vara Milano. -Ja, det måste vara Milano.
-Du har rökt. -Nej!
Jo, du luktar rök.
-Rök? -Ja.
Det måste ha varit taxiföraren. Han rökte hela vägen hit.
Då så…
Är pappa i trädgården?
I trädgården? Han har inte lämnat huset på dagar.
-Varför? Är han sjuk? -Nej, inte sjuk. Han har blivit lat.
Du kan väcka honom.
-Visst. -Han sover där borta.
-I gästrummet? -Ja, vi har vant oss vid det.
Eller hur.
Han snarkar så högt. Han drev mig till vansinne.
-Frun. -Tack.
-Har du träffat Maria? -Ja, hon öppnade för mig.
Hon har varit här i tre månader nu.
-Ska jag göra frukost åt herr Marcello? -Nej, låt honom vila lite till. Tack.
Jag har inte ätit sedan i morse.
-Kan ni ordna något åt mig? -Givetvis.
Tack.
Hur är hon?
Med tanke på hur bråttom vi hade efter Adele,
så är hon inte så illa.
Men hennes mat…
Hon använder för mycket salt, olja och för mycket vitlök.
-Hon är från södern. -Sant.
-Vill du verkligen ha någon som hon här? -Från södern?
Nej, mamma. Vacker.
-Och? -Jag vet inte.
Man vaknar på morgonen med henne framför sig.
-Adele var också en vacker kvinna. -Ja, men Adele var 70.
-Var hon? -Vad hände med henne?
Hon blev besatt av att putsa fönstren.
-Fönstren? -Ja.
Vi sa jämt: "Var försiktig. Du kommer att ramla ut…"
-Och? -Hon ramlade ut.
-Ramlade hon ut? -Frukosten är klar.
-Vad blir det för gott? -Får jag ingen frukost?
-Har du lagat det här? -Ja, så klart.
-En kvinna med många kvaliteter. -Du skulle se henne skala äpplen.
Hon skalar två centimeter. Det är knappt något äpple kvar.
Men hon betalar dem ju inte.
Vem betalar dem?
Insinuerar du något?
Nej, det skulle jag aldrig.
Bonjour, maman.
-Moster Agostina! -Hej, Susanna. Välkommen.
-God morgon, syster. -God morgon.
Hur är det?
Din syster hade ljuset tänt halva natten, och jag kunde inte sova.
-Moster, lögnare hamnar i helvetet. -Caterina!
-Du är djävulen! -Varför är du redan här?
Jag tog ett tidigare tåg. Jag ville umgås med er.
Jag har saknat dig.
Om du sov på natten skulle du inte oroa dig för mig.
Om du släckte på natten skulle jag sova.
Utan 25 toalettbesök per natt kunde du kanske sova.
Tack, mamma.
-Får man inte ens gå på toilette här? -Se så, bli inte upprörd nu.
Det är den här flicksnärtan.
Hon njuter av att plåga mig. Hon har djävulen i sig.
Det är som det ska. Det är julafton.
Jag längtar till midnatt.
Då så, det är dags att väcka er far.
Bär du dit hans kaffe, Maria? Och säg att Susanna är här.
Ja, frun.
Herr Marcello?
-Moster har visst inte bättrat sig. -Nej då, hon är jämt sur som en citron.
-Precis. -Han svarar inte.
-Han svarar inte, frun. -Gå in, han är halvdöv.
Maria?
-Vad händer? -Vad var det?
-Vad hände? -Herr Marcello…
-Han är… -Vad är han?
Han är död.
Vad säger du?
Han har en kniv i ryggen.
-Moster! -Nej…
Mamma, Marcello…
-Det är inte möjligt. -Lugn nu.
Det är inte möjligt.
-Jag tror det inte. -Mamma…
Mamma…
Den har fastnat.
Jag låste. Ingen går in i rummet förrän polisen kommer.
Är du galen?
-Vi får inte störa brottsplatsen. -Caterina…
-Ge mig nyckeln. -Nej.
Ge mig nyckeln!
-Caterina… -Ge mig nyckeln.
Din far kan behöva oss än.
Pappa behöver ingen längre.
Pappa är död.
Nej…
Mördaren är kanske kvar än.
Moster!
Moster.
-Moster Agostina? -Vakna, Agostina.
Prova det här.
Nej. Hon vaknar inte.
Milda makter! Vad var det?
-Luktsalt. Det är otroligt. -Hela rummet snurrar.
-Maria… -Nej, det är jag, Susanna.
Pardon.
Maria, kan du ringa en läkare, tack?
Jag tror att jag svimmade.
-Ja. -Nej, det räcker.
Ska vi fortsätta att passa upp på dig när Marcello är död?
Mon Dieu… Är Marcello död?
-Herregud. -Låt henne vara. Nu är hon tyst.
Stackars Marcello. Affärerna gick inte bra på sistone.
Men jag trodde inte att det skulle gå så här långt.
Högg han sig med kniv i ryggen? Jag tror inte att det var han.
Jag har läst att depression…
Ursäkta, det här vill ni säkert inte höra.
Men herr Marcello blev mördad.
Vi måste ringa polisen.
Ja, Maria. Utmärkt. Tur att du är här.
Du är åtminstone lite klartänkt.
Mamma! Sluta dricka!
Vad då? Jag har precis mist min svärson.
Jag ringer polisen.
-Telefonledningen är av. -Va?
-Hör på… -Vad var det?
Caterinas fönsterluckor. Jag vet hur de låter.
-Jag stänger dem. -Nej, vänta.
Det är farligt. Mördaren kan vara kvar.
Herregud, jag får en hjärtattack. Herregud, hjärtat…
Någon måste gå upp.
För att stänga hennes luckor.
Skickar ni den yngsta?
-Jag kom nyss. -Och?
Jag skulle gärna göra det, men…
Jag förstår. Jag går.
Maria.
Den är unik. Bara om du absolut måste.
-Mamma! -Vadå?
Det är en Ming.
Se så, mamma. Det räcker. Mamma…
Vi går och kikar.
Ni kan vara lugna. Det är ingen här.
Kontrollerade du garderoberna?
Ja, och under sängarna.
-Bakom dörrarna? -Ja.
I byråarna?
-Vill fröken komma upp och se själv? -Jag frågade bara.
Men jag tänkte faktiskt på hundarna.
Hundarna? Vilka hundar?
Våra hundar. De har inte skällt på hela natten.
-Och? -De skäller för minsta ljud.
Om de inte skällde, har det inte varit någon främling här.
Så mördaren är känd i huset.
-Bra tänkt. -Maria, snälla.
-Vad då? -Ming-pjäsen.
-Här. -Herregud.
-Ska vi dricka te? -Ja.
Jag gör lite.
Vad hände i går kväll?
Inget särskilt. Allt var som vanligt.
Det skulle jag inte säga med tanke på pappa.
Ansträng er lite. Varje detalj är viktig.
Vem använde telefonen senast?
Det var nog jag. Jag beställde ved av vedhandlaren klockan sju i morse.
-Hur dags kom han? -Aldrig. Han var orolig för snön.
-Alltså fungerade telefonen klockan sju. -Ja.
Då var mördaren kvar här.
Herregud, ångesten.
Vem kan ha hatat pappa? Vem hade han affärer ihop med nu?
Vet inte. Han pratade aldrig om arbetet.
-Mormor. -Ja. Vad är det?
Du sa att affärerna inte gick bra.
Ja, han var pank.
-Nej! -Vadå nej? Han var pank.
-Så pass att han bad om mina obligationer. -Det skulle han aldrig göra.
Men det gjorde han.
Och han blev arg när jag inte gav dem till honom.
Varför gjorde du inte det om han var så desperat?
Du har dem bara under madrassen.
Hur vet du var jag har dem?
Verkligen originellt!
-De är ändå inte värda miljoner. -Kanske inte.
Men det är ett skapligt belopp.
Så varför inte ge dem till familjen som hyser dig?
Slänger du er gästfrihet i ansiktet på oss?
En vecka är gästfrihet.
-Tio år är besittningstagande. -Mamma!
-Ja? -Förlåt henne. Hon menar det inte.
Ja, förlåt.
Jag är lite skakad.
Hade han problem med leverantörerna?
Inget han nämnde för oss.
Han gick ihop med alla, även sin nya kompanjon.
En ny kompanjon?
Ja, den allestädes närvarande herr Giannutri.
Allestädes?
Han missar aldrig chansen att titta in vid middagsdags.
-Särskilt sedan Maria började laga mat. -Var inte fånig.
Han kom även när jag lagade mat.
-När lagade du mat? -Caterina, snälla…
-Hade han skäl att avsky pappa? -Det skulle jag utesluta.
Herr Giannutri har katter. När han kommer, blir hundarna som tokiga.
Om det vore han, hade de känt lukten.
Så sant. Utmärkt, Maria.
-Så han vinner inte på pappas död? -Nej.
Men vem gör det?
Vem ärver pappas tillgångar?
Jag, antar jag.
Ja, hustrun ärver hälften och barnen hälften.
Men vad vet jag? Jag är inte notarie.
Såvida inte Veronica står med i testamentet.
Vilken Veronica?
Veronica, pappas riktiga kärlek.
Alla vet att de står varandra nära än.
-Hade de inte börjat träffas igen? -Hade de?
Ja, men bara som vänner.
Är inte hon i Paris?
Hon har varit hemma ett tag. Hon har köpt ett hus.
-Stämmer det, Margherita? -Har jag inte sagt det?
-Nej. -Då har jag det nu.
Ja, hon har köpt ett hus vid sjön.
De promenerar och rider ihop.
Men jag avskyr hästar och slipper gärna.
Rider.
-Är du inte svartsjuk? -Jag, svartsjuk? På Veronica? Aldrig.
-Hon är en så grå kvinna. Så oansenlig. -Oansenlig?
Märkligt att pappa tyckte om henne då.
Ungdomliga misstag. Småsaker.
Jag förstår inte vad han såg i henne. Smaken är olika.
Hur dags lade sig pappa i går?
-Frågar du mig? -Ja.
Det vet inte jag.
Om du hade sovit med honom, hade du vetat.
Vad är det du antyder?
Spela inte dum. Du har varit förälskad i honom i åratal.
-Förälskad i honom? -Ja.
Hur vågar du? Jag är en ärbar kvinna!
Ja, för att ingen vill ha dig.
-Så sant. -Tack, mamma.
Förlåt.
Vad vet ni om det?
Vad vet ni om hur det är att upptäcka,
att bland jordens miljarder invånare så bor ens själsfrände i ens eget hem
och är gift med ens syster?
Och att man måste hålla inne allt?
Vi har haft Leopardi i huset utan att veta det.
Du har ett hjärta av sten.
Du är kall.
Och så undrar vi varför Marcello dog?
Han var ensam!
Du kunde vara med honom, men ville inte. Jag ville, men kunde inte.
Hör du vad du säger, moster?
Mamma har låtit dig bo här i alla år, och du tackar henne så här?
-Genom att flirta med pappa? -Aldrig.
Jag har aldrig flirtat med din far, din lockiga lilla orm.
Mina känslor var platoniska.
Är du klar?
Ja.
Hur hittade ni henne? Hade hon några referenser?
Hennes syster arbetar hos Giannutri.
Hon arbetade i stan, men trivdes inte.
När Adele dog, flyttade hon in hos oss.
Misstänker ni mig nu?
Jag misstänker alla.
Men du är den som brydde sig minst om pappa.
Det skulle jag inte slå vad om. Varför skulle jag döda honom?
Missnöjda tjänare är alltid huvudmisstänkta.
Varför tror ni att jag är missnöjd?
Du var för säker om hundarna. Hur vet du att de inte skällde i natt?
Jag fick inte mycket sömn i natt. Jag hade onda aningar.
-Varför det? -Herr Marcello var orolig i går kväll.
När jag kom med hans örtte.
-Gav du honom örtte? -Ja, runt midnatt.
Hur vet vi att du inte dödade honom?
Du var den sista som såg honom i livet.
Vad är så lustigt?
-Var det någon som träffade honom senare? -Nej.
Jag hade hur som helst inga skäl att döda honom.
Det är jag kanske ensam om.
Maria!
Hur vågar du ta dig sådana friheter?
Herregud! De tog mina obligationer!
Mina obligationer!
-Maman! -Vad säger du?
De stal dem! Mina livsbesparingar.
-Vi har en mördare här. -Moster!
Och nu en tjuv också!
-Nej. -Mamma!
Vill mormor ha något att dricka?
Ja, kanske en negroni.
Jag gör den med en gång.
Fan ta dem!
Du hade dem faktiskt under madrassen.
-Än sen? -Det är första stället en tjuv letar på.
Maman ville kanske få dem stulna.
-Vad menar du? -Att du fick dem att försvinna.
Du ville sälja dem utan att ge mig min del av arvet.
Vilket arv? Jag lever än, vet du.
Skulle mamma ställa till med en sådan här fars?
-Obligationerna var så viktiga för henne. -Jag sover på dem.
Jag lämnar aldrig mitt rum på natten.
Lögnare. Jag hör dig hela tiden.
Sover du aldrig?
-Er negroni, frun. -Tack.
Jag har svaga nerver.
-Och jag sover lätt. -Märkligt för en så tung kvinna.
-Livet är lustigt. -Vad menar du?
-Hjälp! Nej. -Inget.
-Nej, fröken. -Herregud.
Var det du?
-Som? -Som stal mamans obligationer?
Inte som dödade Marcello alltså?
Skäms. Du stjäl mammas obligationer för att sälja dem och behålla pengarna.
Hör på, Agostina.
Jag kan lyssna på dig ett tag, men nu räcker det.
Alla vet att du gifte dig med Marcello för pengarna och ville ruinera honom.
Va? Alla vet att han var en snåljåp!
-Det tror jag inte. -Inte det?
-Nej. -För du är snålare.
-Har ni ens sett det här huset? -Vad är det med det?
Jag måste invänta Marcellos död för att byta ut den här hemska tapeten!
-Nu överreagerar du. -Visst. Du bor ju i Milano.
-Och? -Jag bor här. I det här museet.
Herregud…
Tjugofem år med en man som snarkade som en gris.
Jag gav honom två döttrar och vad bad jag om?
Att vi skulle växa tillsammans, men nej. Allt skulle vara likadant.
Orörligt. Stillastående. Dag efter dag.
Och du anklagar mig för att ta Marcello för pengarna!
Du borde skämmas!
Jag går till polisen.
Om de griper någon av oss, har vi förtjänat det.
-Mamma, men… -Inga men.
Hatten…
Ska vi gå till drinkvagnen?
Ja.
Bilen startar inte. Kablarna till motorn är kapade.
-Milda makter! -Ja…
Men ni måste hålla med om att det här rentvår flera av oss.
På vilket vis?
Jag vet inte ens var motorn sitter.
Det är en sån mening man läser i romaner.
"Kablarna till motorn är kapade." Men hur gör man?
Kan ni föreställa er maman göra det?
Hon tar sig inte ens till bilen.
-Vad har jag med saken att göra? -Vad vill du säga?
Inget.
Men du och din syster kanske kan sådana saker.
-Naturligtvis. Liknar de bilmekaniker? -Jag har inte ens körkort.
Jag vägrar låtsas dum för att strykas från dina misstänkta.
Ja, jag kan öppna en motorhuv. Men därför var det inte jag.
-Det är någon här. -Var? Åh, herregud!
Mördaren kan ha återvänt.
-Vi gömmer oss där uppe. -Mingen, Maria.
-Tysta. -Lämnar ni mig här?
Ja!
-Ta Mingen. Vi drämmer honom i skallen. -Moster!
Hjälp.
Stig på.
Veronica?
Skrämde jag er?
Det var inte meningen.
Vad gör ni här?
Vem skickade er?
Vad vill ni här?
Kommer jag olägligt?
Oansenlig är verkligen det första ordet jag tänker på.
Det andra är grå.
Det här kan tyckas opassande,
men för en timme sen fick jag ett otrevligt samtal.
Man sa att Marcello var död, mördad.
Vem skulle skämta om något sådant?
Så makabert.
Och till jul. Jag är upprörd.
Jag har försökt ringa många gånger, men kom inte fram.
Därför gick jag hit för att själv se efter.
Var är Marcello?
Det är väldigt roligt med skämt.
Tills det inte är det längre.
Ursäkta mig.
Marcello?
Det är jag, Veronica.
Marcello. Öppna.
Har han låst in sig?
Öppna dörren. Jag vill se hur han mår.
Marcello är död.
Död?
Så…
Telefonsamtalet? Vem var det?
Var det en man eller kvinna?
En kvinna.
-Hur dog han? -Han blev knivhuggen i ryggen.
-Hur visste du att det var hans rum? -Precis.
Jag vill se honom med egna ögon. Öppna dörren.
Jag går inte förrän jag sett honom.
Nåväl, om du insisterar.
Nyckeln ligger på pianot där.
Jag hittar själv.
Den går inte runt.
Det är inte rätt nyckel.
-Får jag? -Varsågod.
Någon har bytt ut nyckeln.
Vem då?
Du kanske.
Du svarade inte på mammas fråga.
Hur visste du att pappa sov här?
För att det var vårt sovrum.
Jag visste att ni två valde sovrummet där uppe,
men även att han sov här sedan ett tag tillbaka.
Du misstar dig.
Marcello köpte det här huset medan vi ännu var förlovade.
Jag var med hos notarien.
Han köpte det av min farmor.
Hur sa?
-Var det ditt hus? -Sen generationer tillbaka.
Min gammelfarfar valde den här tapeten.
Jag har hört att det här mönstret är modernt igen.
Du övertygar inte mig.
Jag var så ung.
Er pappa var min ridlärare.
Hur sa?
Din ridlärare?
Hur som helst är huset mitt nu, inte ditt.
-Inte ditt heller. -Varför inte?
För när polisen griper dig,
har du ingen glädje av det.
Förutsatt att du någonsin haft det.
Veronica.
Har ni varit här ofta på sistone?
Nej. Aldrig.
Ni ljuger. Hundarna skällde inte.
Inte hundarna igen!
De är byrackor, inte blodhundar. Vi kan inte lita på dem.
Hundar är hundar, och de känner er.
Ni måste vara moster Agostina.
Bara för att min syster har två döttrar är jag inte moster Agostina för alla!
Snälla, Agostina. Det passar sig inte att prata om det nu.
Maman.
Marcello pratade ofta om er.
Gjorde han?
Och vad sa han? Minns ni det?
Många saker.
Berättade han om vår valfrändskap?
-Vi bytte ofta böcker med varandra. -Det var faktiskt ni som gav honom böcker.
Jag tror inte på det här med telefonsamtalet.
Varför skulle jag ljuga?
Som ursäkt för att komma hit.
Vem har jag äran att prata med?
Esposito Maria Concetta.
Vårt nya hembiträde.
Tar hembiträdet emot gästerna hos er?
En sådan här dag släpper vi på formaliteterna.
Det har varit ett nöje, mina damer.
Jag hade hellre träffats under andra omständigheter.
Vi ses på begravningen.
Nej, du kan inte gå.
-Varför inte? -För att du också är misstänkt.
Så rörande.
Den misstänkta stannar.
Åtminstone tills stormen dragit förbi.
-Jag gör lunch. -Ge mig Ming-pjäsen.
Vem kan mördaren vara?
Den oberörda hustrun?
Den lilla rebellen?
Den hängivna förstfödda?
-Eller den berusade och snåla svärmodern? -Jag är inte snål.
Eller ungmön till svägerska?
Eller den gamla flamman?
Eller det nya hembiträdet?
Eller det nya hembiträdet…
Du är också misstänkt, Veronica. Precis som alla andra.
Du glömmer att jag nyss kom hit.
Än sen? Du återvände kanske för att vilseleda oss.
Men jag har inga tvivel.
Mördaren är en av er.
Kommissarien glömmer en person.
Vem?
Dig själv.
Jag?
Jag förstår att det tar emot att sänka sig till vår nivå.
Du har förhört oss i timmar redan. Men du är inte mindre misstänkt än vi.
Jag kom i förmiddags.
Du återvände kanske för att vilseleda oss.
För du var här i natt. Visst, kära syster?
I pappas rum.
Nej, vad säger du?
Jag hörde dig genom dörren. Vid tre i morse.
Susanna, är det sant?
Ja, det är sant. Jag var här.
Men jag är oskyldig. Hur kan ni tro annat?
Var du här? Varför?
-Varför låtsades du återvända? -Vet inte. Det verkade som en bra plan.
-För att döda honom, och komma undan? -Nej.
För att få prata enskilt med pappa utan att ni störde.
Det är ju absurt!
Sluta! Du vet hur svårt det är att få lite privatliv här.
Men vi är en familj. Och vi står varandra nära. Eller?
Och familjemedlemmar berättar allt för varandra.
I så fall gör de fel.
Om vi höll lite mer för oss själva i stället för att vräka det över andra,
kunde familjer vara angenämare.
Nåväl. Vad ville du berätta för honom?
Jag behövde anförtro mig till honom.
För att kunna berätta det för dig senare. Han sa väl inget?
Nej, han sa inget. Han är död.
Nå, tänker du säga det eller inte?
Ja, ursäkta mig.
Jag vet inte…
-Öppna det. -Det är inte midnatt än.
Moster!
Så sant, det är förståeligt.
Mord på självaste julafton. Vi måste inte hålla på traditionerna.
Marcello ska få barn.
Inte med mig.
Inte med mig heller.
-Med vem då? -Mamma.
Med mig?
-Nej… -Nej.
Jag är gravid.
Är du gravid?
Ja.
Åh nej.
Vilken jäkla dag.
Lunchen är klar. Kan jag servera den?
Maria, det är inte juldagen än.
-Och vi har inget att fira. -Vi firar inte heller.
Vi hedrar herr Marcello med måltiden han bad mig att laga.
Eftersom Marcello är död, firar vi naturligtvis i dag.
Ska vi börja?
Låt gå, nu börjar vi.
Legymsallad.
Mycket god, men lite mäktig.
-Så god. -Utsökt.
Räkcocktail.
Ravioli med pumpa.
Så gott!
Gott, inte sant?
Himmelskt.
Ugnsstekt vaktel med mostarda di Cremona.
Milda makter.
Nu skålar vi.
Mycket gott.
Bra gjort.
Tack, frun.
-Var har du lärt dig att laga mat så? -Av farmor och böcker.
Det lugnar mig.
Är det inte svårt att vara instängd här, långt från alla andra?
Nej.
Det var inte svårt.
Jag förstår.
Förstår du? Vad finns det att förstå?
Hon jobbade uppenbarligen inte här för din skull.
Det var annat som lockade.
Ja, det är sant.
Det var för hans skull.
Men nu när Marcello är borta,
kan jag lika gärna sluta.
Med er tillåtelse.
Jag vet inte om jag förstod det rätt.
Så hon och Marcello…
-Jisses, hon svimmade igen. -Moster.
Så tröttsamt!
Det hade jag aldrig gissat.
Ni var skickliga.
Bara en sak förvånar mig.
Du är en så ordinär kvinna.
Han tröttnade kanske på enastående kvinnor.
Jag förmodar att han betalade dig.
Ni kan inte tänka en tanke som inte gäller pengar.
Men, nej.
Det förvånar er nog, men jag tyckte om dela säng med honom.
Utmärkt.
Jag måste säga till polisen att du hade nattliga möten,
och att alla visste.
Jag måste också säga till polisen att ni hade nattliga möten,
och att alla visste.
Sluta bråka med mig. Det passade er också bra.
Vad menar du?
Jag gjorde det ni inte ville göra längre.
Inte med Marcello.
Varför fick hon ge sig av?
Hon kanske var mördaren.
Vart tror du att hon ska? Det är snöstorm. Hon kommer tillbaka.
Vem är det?
Långsamt.
Maria.
Grinden.
Någon har låst den med en tung kedja. Vi är fångar.
-Mamma. -Kära nån.
Det är som i en detektivroman.
Vi har en mördare bland oss.
Och hon kan gömma sig för att alla andra också ljuger.
Av skäl som inte rör brottet.
Om vi ska hitta den skyldiga,
måste alla avslöja sina hemligheter.
Vem vill börja?
-Jag har redan avslöjat min. -Jag också.
Jag också.
Då är det min tur.
Men det är inte min hemlighet.
Det är Agostinas.
Hur sa?
Det här måste vara ditt.
Eller rättare sagt, du skrev det till Marcello.
Hon lade det i en bok som hon gav honom.
Som om Marcello läste.
Han gav mig den utan att ha öppnat den. Han insåg inte att det dolde ett brev.
Läste Marcello aldrig det?
Åh jo.
Jag gav det till honom, och han skrattade så mycket.
Skrattade han?
Raring, Marcello var en stilig man.
Fascinerande, attraktiv…
-Men han var taktfull som en gynekolog. -Då var inte din kärlek platonisk, moster.
Du borde skämmas. Du ville stjäla pappa.
Aldrig! Nej.
Jag gick in i hans rum i går kväll för att säga att jag skämdes över brevet.
-Var du i hans rum? -Ja.
För att be honom glömma vissa opassande ord.
När var det? Före eller efter Marias örtte?
Jag vet inte.
Kanske före. Jag såg ingen bricka.
-Och vi ska tro på dig? -Ja.
Jag talar sanning.
Jag kan inte andas. Mina piller!
-Var är medicinen? -Hon har en låda på nattygsbordet.
En stor låda. Den står alltid där. Fort.
Så ja.
-Margherita. -Ja?
-Förlåt mig. -Bara lugn, det är ingen fara.
Om jag dör…
Du dör inte, tro mig. Du hinner såra mig flera gånger.
Kommer pillren eller inte?
-De är inte där. -Va? Det är alltid där!
-Lådan är inte där. Jag vet inte. -Förbaskat.
-Då går jag. -Mamma!
Maman!
Ett julmirakel.
Här är de!
-Mormor! -Ja, jag kan gå.
Men jag är så trött.
Var hittade du dem? Jag letade i allas rum.
På mammas rum. Under hennes säng.
-Va? Min säng? -Margherita!
Kära syster, jag förstår dig.
-Du har många skäl att döda mig. -Sluta!
Någon här försöker sätta dit mig.
Varför ser du på mig?
Jag tror inte att mina döttrar eller mor skulle äventyra Agostinas liv
för att sätta dit mig.
Vi är en familj, inte sant? Trots allt.
Och Maria… Hon hade redan tagit min make.
-Hon vill nog inte såra mig mer. -Inte alls, frun.
Då…
…återstår bara jag.
Ja, då återstår bara du.
Och du visste nog att Marcello ville ha med dig i testamentet.
-Nej. Det visste jag inte. -Det gjorde hon visst.
Ni var här under natten. Jag hörde er. Ni pratade om det.
När jag skulle hämta tekoppen hörde jag dem prata, så jag gick inte in.
Jag beklagar, men ni var den sista som såg honom i livet.
Det stämmer. Jag var här.
Men jag är inte mördaren.
Bara du vinner på om jag får fängelse.
Eftersom du visste att Marcello ville skriva in mig i testamentet,
satte du stopp för det precis innan han gjorde det.
Nej, det är inte sant.
Jag visste inte om han redan varit hos notarien.
Har han ändrat testamentet är jag den huvudmisstänkta.
Hann han inte göra det, är du huvudmisstänkt.
Vem kan känna till det?
Jag vet.
Han sa det i går.
Han hade inte ändrat det än.
När jag berättade om barnet var han glad att jag sa det,
för han skulle träffa notarien i dag och ville skriva in barnet.
Där ser man.
Du hittar moster Agostinas medicinlåda under min säng.
Du känner till notarien. Försöker du straffa mig?
-Nej, jag berättar bara sanningen. -Det tror jag inte.
Och vilket elegant vis att slippa undan misstanke
genom att säga att pappa skulle utöka ditt arv i dag.
-Jag bryr mig inte om pengar. -Bryr du dig inte?
Vem ska försörja barnet?
Jag ser ingen man, eller? Är han här utan att jag ser honom?
Förebrå henne inte.
-Samma sak hände dig. -Vad säger du? Är du full?
Minns du inte när du träffade den där långa typen…
Maman!
Här.
Det är omöjligt att hålla henne från baren.
Hon sa att hon var trött.
Så där ja…
-Mamma. -Ja?
Vad menade hon med att det hände dig också?
Nej, hon menade inget.
Lyssna inte på mormor när hon är nykter, och än mindre när hon är full.
Mamma.
Det finns inget att veta.
Frågan är inte när du blev till, utan med vem.
Vad säger du, Caterina?
Varför? Är det inte sant?
Pappa…
Var han inte min pappa?
Visste pappa?
Naturligtvis.
Jag var i tredje månaden när vi träffades. Vi gifte oss kort därefter.
Varför gjorde han det?
För att jag var vacker, tror jag.
Och din morfar hade en del pengar på den tiden,
och pappa behövde en rejäl hemgift för att köpa sitt drömhus.
Men han var en bra pappa.
Han älskade dig som sin egen och behandlade dig och Caterina likadant.
Det var kanske därför jag tillät hans nycker.
Så min riktiga pappa… Vem är han?
Min första kärlek.
Umberto.
Han dog i en olycka.
Jag tänker på honom varje dag.
Särskilt när jag ser dig.
När du ler är du så lik honom.
Då…
Då blir du ledsen av att se mig?
Nej! Inte alls.
Du är beviset på vår kärlek.
När du var på mitt rum måste du ha tittat under sängen.
Ja.
Ja, jag såg väskorna.
Tänkte du ge dig av?
Jag väntade på rätt tillfälle.
Men först skulle vi fira jul.
-Ni sliter sönder det. -Mon Dieu.
Bäst så. Det är ändå bara ris.
Ris!
Jag är så ensam.
Ni är inte ensam. Ni har er familj.
Vilken familj sen.
Om jag bara inte hade något hjärta. Då skulle jag inte lida så.
Till och med Susanna har större erfarenhet än jag.
Det är bara Caterina kvar.
Snart är jag bara jag orörd här. Bara jag och martinin.
Hur förför man en man?
Hur gör du? Kan du lära mig det?
Det svåra är inte att förföra en man.
Det är att undvika att inte ens hela liv handlar om honom.
Så klart.
Men jag skulle tänka på det efteråt.
Nu skulle jag vilja lösa problemets kärna.
Du måste gå ut. Du sitter jämt här inne.
Så sant.
Vart skulle jag gå?
Ta en promenad.
Anmäl er till en kurs. Franskalektioner, danslektioner…
Någonstans där ni kan träffa någon.
Var skulle ni annars hitta en pojkvän?
-Här. -Precis. Och det är inte rätt.
Nej, det är inte rätt.
Men ingen ser på mig.
Jag har inte den där obeskrivbara charmen som kallas grace.
Jag håller inte med.
-Ni vet bara inte ert eget värde. -Är det sant?
Jag vet inte det.
Det är inte som i romanerna,
där de tar av den fula flickans glasögon, och så är hon plötsligt vacker.
Om jag tar av glasögonen…
Glasögon eller inte…
Det är mer…
Det handlar mer om att le. Ett trevligt leende, bra hållning…
Övertygelse. Ni måste känna er vacker. Alltid.
-Alltid. -Alltid.
Alltid.
När jag går i mässan också?
Framför allt när ni går i mässan.
Varför tror ni att folk går dit?
-För att lyssna på prästen? Nej. -Nej.
De ser på folk.
Tja, faktiskt…
Jag har också tillåtit mig själv att kika lite.
Ser ni?
Vi måste klä upp oss för att visa oss för Herren.
Klä upp oss.
Låt mig se vad ni har här.
Så…
Så du tror att jag, inom mig, kan ha outnyttjad potential?
Massor.
VITA NÄTTER - FJODOR DOSTOJEVSKIJ
Var är Veronica?
Vet inte. Jag har inte sett henne på ett tag.
-Var hon inte med er? -Nej.
Har hon smitit sin väg?
Jag visste att det var hon.
Det här är hennes handväska.
Ja.
Vänta.
Öppna. Titta efter rumsnyckeln.
-Ja. -Gör det.
Tysta.
Rör den inte. Förstör inte fingeravtrycken.
-Vad menar du? -Vet inte, det bara kom.
-Såg ni? -Ja.
Moster Agostina.
Moster Agostina?
Kalla mig Tina.
Du är så vacker. Vad har du gjort?
Kvinnor gör underverk.
Ja, vi har märkt det.
Gjorde jag inte ett bra jobb?
Jo.
Mycket bra.
Där är du ju. Du smet inte.
-Jag behövde en toilette. -Du lämnade handväskan här.
Då litar jag väl på er.
Vi tittade i den.
Det är inte sant!
Hur länge hade jag er uppmärksamhet? En halv minut?
Vad hittade ni?
En pistol.
En pistol?
Vem skulle jag skjuta?
Marcello till exempel, om du inte hittade någon kniv.
Jag har aldrig rört en pistol. Mina fingeravtryck finns inte på den.
Först, medicinen under din säng.
Och nu pistolen i min handväska.
Mördaren försöker sätta dit oss.
Den ena efter den andra.
Mördaren leker med oss.
-Herregud! -Parbleu!
-Ta Mingen. Nu. -Var hittar jag den?
Mina damer. Det räcker.
Vi är långt från polisen utan telefon eller bil, och nu i mörkret.
-Det räcker. Vi måste ge oss av. -Ja visst, men hur?
-Sa inte du att grinden var låst? -Vi kan klättra över den.
Jisses. Hur då?
Först går vi dit, sen ser vi.
Ja, nu går vi.
-Jag kommer också. Jag tar en stola. -Jag stannar.
Stanna och håll ett öga på henne.
Vill du ha?
De är inte förgiftade.
Tack.
Det är inte därför du borde tacka mig.
För vad, då?
Först och främst,
för att ha röjt Agostinas hemlighet och inte din.
Vad menar du?
Du har en älskare.
-Har jag en älskare? -Ja.
Jag vet inte vem, men jag är säker på det.
-Skulle jag ha mördat Marcello för det? -Det var inte det jag menade.
Vad menade du då?
För att se om du skulle erkänna.
Det här utpressning.
Nyfikenhet.
Du slår mig inte som en otröstlig änka.
Du har fel.
-Jag älskade Marcello mycket. -Jag tror dig.
Men han var inte ditt livs kärlek.
Och jag var inte hans.
Jag hade packat mina väskor.
Jag skulle lämna honom före nyår.
Jag sa det i går kväll.
Lustigt, inte sant?
För att vara med din älskare?
Verkligen inte.
Eller jo.
Det finns en man.
Jag är lycklig.
Men jag tänker vara ensam.
Min största dröm är att komma hem på kvällen
till ett tomt hus.
Jag förstår inte hur du stod ut i 25 år. Jag var inte skapt för äktenskapet.
Så fort något blev seriöst, packade jag väskorna och stack.
Paris?
Och överallt.
Och nu? Har du någon man?
Jag har en liaison med en herre.
Jag skulle gärna berätta vem, men det borde jag kanske inte.
Säg vem din är först.
Känner jag honom?
Ja.
-Det är väl inte Marcello? -Givetvis inte.
Känner jag din?
Ja, det tror jag.
-Du först. -Nej, du först.
-Ska vi säga det samtidigt? -Ja.
Vi räknar till tre.
-Ett… -Ett…
-Två… -Två…
-Tre… -Tre…
-Herr Giannutri -Herr Giannutri.
Oj.
Din förbaskade… Förbask…
-Måste du alltid ta mina män? -Jag kände Marcello först.
Släpp mig!
Jag tror att vi klarar det.
Jag också.
-Ska vi försöka klättra över? -Nu klättrar vi.
Vem börjar?
Jag börjar.
-Försiktigt, Cate. -Ja.
Jag gjorde illa handen.
-Kom ner, fröken. -Kom ner.
-Ja.
Det snöar för mycket. Vi klarar det inte.
Vi försöker i morgon bitti.
-Ja. -Ska vi gå tillbaka?
-Ja. -Jag fryser så.
Var det mamma?
Gode Gud.
Mördaren är kanske tillbaka.
Kom!
Vi borde sluta bråka.
Varför?
Vi har uppenbarligen samma smak.
Det förvånar mig också.
Med tanke på hur olika vi är.
Kyss mig.
Va?
Har du kysst någon kvinna?
Nej.
Inte jag heller.
Så kyss mig.
Men varför?
För att jag vill veta hur det är att kyssa dig.
Då gör vi det.
Mamma!
Milda makter…
Caterina, gå och hämta mormor.
-Va? -Från förrådet.
-Är hon kvar där än? -Det tror jag.
Kom nu.
Är allt som det ska?
Jag har lite ont här.
-Finns det inte mer att dricka? -Vi ser efter.
Hör på. Din mor är en mördare.
Jag vet vem det var.
-Är det sant? -Ja.
Men jag vill inte vara den som berättar allt.
Det måste du själv göra. Det är dags för sanningen.
Nåväl.
En julsaga.
Det var en gång en man som var omgiven av sju kvinnor.
I går kväll gick den stackaren och lade sig.
Och hans kvinnorotation började.
Som alla nätter, kanske.
Men den här gången gömde sig hans dotter Caterina bakom en gardin.
Hon såg och hörde allt.
Så här gick det till.
Klockan 22…
Första scenen.
Aldrig! Jag ger dem aldrig till dig.
Hans svärmor, som bott hos honom i tio år, vägrar att ge honom sina obligationer.
Andra scenen.
Marcello.
Klockan 22.30 kommer hans svägerska och bönfaller honom att glömma
det hon hade skrivit till honom.
Som om han skulle minnas det.
Men han har ett annat problem.
Han vill bara bli av med henne.
Marcello, jag ville bara… Marcello.
Och klockan 23 börjar anstormningen.
Hans fru berättar att hon lämnar honom.
Hon stannar över julen för döttrarnas skull.
Jag firar jul här, men på nyårsafton är jag borta.
Jag har redan packat.
Jag vill lämna. Jag orkar inte mer.
-Jag beklagar. -Fin julklapp, mamma.
Vid midnatt kommer örtteet.
Och med det, Maria.
Vid ett, efter sitt femtioelfte toabesök, försöker Agostina igen.
Marcello.
Nu blir hon inte ens insläppt.
Vid halv två kommer Veronica. Hon har egna nycklar.
Hon behöver pengar. Hon vill återvända till Paris.
Jag betalar tillbaka. Du känner mig.
De pratar om testamentet.
Till sist, klockan tre, grädden på moset.
Susanna kommer med sina goda nyheter.
"Jag ska ha barn, pappa." Och det var inte Den helige ande.
Förlåt, pappa.
Förlåt så mycket.
Vid det laget är det bara jag kvar.
Jag drar jag undan gardinen och säger att jag hört allt.
Att de ska få betala.
-Vilka? -Ni ska betala.
-Ni är häxor. -Hör du…
Pappa var utmattad. Han klarade inte mer.
Vet ni vad han sa?
"Det måste vara skönt att vara död."
Sa han det?
Ja, det sa han.
Och han sa det om och om igen.
Då sa jag: "Visst, jag hjälper dig om du vill."
Åh, herregud.
Du dödade honom.
Ingen dödade Marcello.
För Marcello är inte död.
-Vi roade oss med att iscensätta hans död. -Va?
Så att han kunde höra genom dörren,
vad ni egentligen tycker om honom.
Han ville veta vem som skulle gråta mest.
Vem som skulle prata om pengar.
Om kärlek.
Han ville veta hur han skulle ändra testamentet.
Och enda sättet var…
…genom att dö.
Och du hjälpte honom.
Jag hade inget att göra.
Jag använde Merbromin som blod och en trasig kniv.
Sen ringde jag Veronica.
Jag klippte av telefonledningen.
Kablarna i bilen.
Och jag låste grinden.
Jag gömde moster Agostinas medicin under mammas säng.
Jag stal mormors obligationer.
Och jag lade en låtsaspistol i Veronicas väska.
Just det. Jag bytte även ut rumsnyckeln.
Så pappa slapp ligga på mage hela dagen.
-Ni tänkte på allt. -Utom att någon kunde se honom i fönstret.
-Marcello lever alltså. -Han lever.
Ja, han lever.
Men nu ska jag döda den jäkeln.
Jag hjälper dig.
Öppna! Skithög!
Du skrattade väl åt mig?
-Din jäkel! Du skrattade åt mig. -Öppna!
Du får aldrig mina obligationer!
Ge mig nyckeln!
Du är så präktig. Dagens ungdom är för sorglig.
-Öppna dörrjäveln! -Ja.
Är vi inte lite för vulgära nu?
Håll klaffen, lösaktiga kvinna! Du är gravid och vet inte vem fadern är.
-Var är han? -Ditåt.
Han gömmer sig på balkongen!
Försiktigt.
-Pappa. -Åh, nej.
Herregud.
Har han dött igen?
Vi gick in för att hindra honom, men vi kom för sent.
Han kastade sig från balkongen.
Vet ni varför han skulle begå självmord?
Alla visste att han hade allvarliga ekonomiska problem.
Han har aldrig haft något vidare affärssinne.
Han tog sig till och med friheten att be mig om pengar.
Mig, en fattig, gammal kvinna. Hur kunde han?
Då så. Om ni kommer ihåg något mer,
får ni mitt nummer.
Tack.
Kommissarie Giovanni Rigoldi.
Giovanni Ripoldi, ja.
Ripoldi.
Så om jag drar mig till minnes någon liten detalj,
kan jag ringa då?
Om ni kommer ihåg något mer, måste ni ringa mig.
Måste.
Agostina Caccia.
Enchantée.
Jag förmodar att ni bor nära sjön?
Ja, jag bor i stan.
Då är det inte så långt.
Jag beger mig nu.
-Ja. -Mina damer.
Frun.
Fröken.
Ursäkta.
Vad gör hon?
Flytta dig. Han kör över dig.
-Nå? -Flytta dig!
-Moster. -Moster?
-Moster… -Kom hit.
Caterina.
Det här var illa gjort.
Kvinnor hjälper varandra, de slåss inte mot varandra.
Inte ens om en man ber en?
Särskilt inte om en man ber en.
Tja, jag menar, om en man ber en…
Se på dig själv. Jag har uppfostrat en slampa.
Förlåt mamma.
Förlåt, allihop.
Hur som helst, han var en stilig man.
-Vem? -Vem?
Kommissarien.
Rör honom, och jag flår dig levande och gör sminkväskor!
Och jag hjälper henne.
Susanna. Jag har funderat…
Det är väl inte herr Giannutris barn?
Aldrig! Hur kom du på den tanken?
Hur kom du på den tanken?
-Inte? -Nej! Så desperat är jag inte!
Får jag husarrest länge?
Ja!
Vad gör vi nu?
Vad menar du?
Vi kunde behöva en styrketår, inte sant?
Vi, huset… Vad gör vi nu när pappa är borta?
Jag återvänder nog till Paris. Jag har inte mycket att göra här.
-Jag vet inte. Jag måste tänka. -Jag också.
Nu har jag tänkt.
Jag vill träffa kommissarien igen.
Vi kunde stanna här allihop.
Det är förvisso inte mitt hus och jag är bara hembiträdet,
men det vore trevligt att vara tillsammans.
-Jag tycker om att laga mat, ni att äta… -Jag tycker om att dricka.
Vi har ju Marcellos arv. Och…
Och det här huset.
När ni lägger fram det så, kanske jag stannar.
Och tar tillbaka mitt rum.
Ja, nu fyller vi det här gamla kråkslottet med liv.
Vi har arvet. Vi har mina obligationer.
Och snart har vi ett barn.
Ska vi skåla?
Undertexter: Jessika Johansson