Downloaded from YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Трошки далі.
Перша вулиця праворуч.
Ваш багаж, пані?
Віднесіть, будь ласка, до дверей.
Доброго ранку.
-Доброго ранку. -Ви пані Сюзанна?
Так. А ви хто?
Я Марія — нова покоївка. Рада з вами познайомитися.
А, так, він розповідав про вас.
-Хто? -Мій батько.
-Дійсно? -Так. У листах.
Залиште багаж тут, я пізніше заберу.
-Дякую. Щасливого Різдва. -І вам щасливого Різдва.
Ми чекали вас на обід.
Знаю, але я встигла на ранковий потяг,
тож прибула зараз.
Можна зайти?
Будь ласка.
Ракелє.
Пані Ракелє,
я з податкової.
Дурепо!
-Привіт, бабусю. -Привіт.
Ще з часів твого дитинства ми зрозуміли, що ти дурепа.
Як ти?
А ти як думаєш? Я тут.
-Споглядаю та чекаю… -Чекаєш смерті, так, ми знаємо.
Так, подражни мене. Побачимо, якою ти станеш у моєму віці.
Ноги ще болять?
Річ не в ногах. Я тягар для всіх.
Завжди про все прошу.
Сама нічого зробити не можу.
Маріє, подай, будь ласка, таблетки. Дякую.
Так, пані.
Як справи?
-Та так. -Нічого не змінюється?
Ніколи.
-Мамо! -Сюзанно, ти що тут робиш?
Хіба ти не мала приїхати до обіду?
Так. Вирішила прибути раніше.
-Хто тебе сюди привіз? -Сіла на таксі на станції.
Ти дуже змінилася.
Мамо, я приїздила пів року тому.
Так, але ти змінилася.
Може, це через Мілан.
Так, певно, це Мілан.
-Ти палила. -Ні!
Так, несе цигарками.
-Цигарками? -Так.
Це, певно, від таксиста. Курив усю дорогу.
Ну…
Тато в саду?
Ні, який сад? Він кілька днів не виходив з дому.
Чому? Захворів?
Ні, не захворів. Став лінивим.
Можеш його розбудити.
-Гаразд. -Спить отам.
-У гостьовій спальні? -Так, ми вже звикли.
Так.
Він дуже голосно хропе. Я ледь не здуріла.
-Пані. -Дякую.
-Знаєш Марію? -Так. Вона відчинила мені двері.
Вона в нас третій місяць.
Приготувати сніданок для пана Марчелло?
Ні, нехай ще поспить. Дякую.
Я так і не снідала.
Приготуєте мені щось?
-Звісно. -Дякую.
Як вона?
Враховуючи, що ми вибирали її поспіхом,
адже Адель покинула нас,
вона добре справляється.
Але готує вона…
Вона пересолює їжу, додає забагато олії, часнику.
-Мамо, вона з півдня. -Гаразд.
Тебе не турбують такі працівники?
З півдня?
Ні, мамо. Вона ж красуня.
-І що? -Не знаю.
Зранку прокидаєшся, а тут вона майорить перед очима.
Адель теж була гарною жінкою.
Так, але Адель було 70.
-Дійсно? -Що з нею сталося?
Вона захопилася миттям вікон.
-Вікон? -Так.
Ми все казали їй: «Обережно, упадете».
-І? -Вона впала.
-Вона впала? -Сніданок готовий.
-Що в нас там? -Гей! А я вже не снідатиму?
-Це ви зробили? -Звісно.
Талановита жінка.
Це ти ще не бачила, як вона яблука чистить.
Зрізає по два сантиметри, аж яблука не лишається.
Та це ж не вона платить за них.
А хто платить?
Ти на щось натякаєш, дорогенька?
Ні, я б ніколи.
Бонжур, маман.
Тітко Агостіно!
Привіт, Сюзанно. Вітаю.
-Доброго ранку, сестро. -Вітаю.
Як ви?
Твоя сестра усюніч не вимикала світло,
і я не могла заснути.
Тітко, брехня до пекла доведе.
Катерино!
-Демонице. -Ти вже тут?
Я приїхала на вранішньому потязі. Хотіла побути з вами.
Я скучила за тобою.
Якби ви вночі спали, не переймалися б так за мене.
Якби ти вимкнула вночі лампу, я б змогла заснути.
Якби ти не ходила в туалет 25 разів, змогла б заснути.
Дякую, мамо.
Уже й у туалет сходити не можна?
Тітонько, не засмучуйтеся.
Усе через цю дівчинку.
Їй подобається мене мучити. Дияволиця.
Нічого дивного. Зараз Святвечір.
Не можу дочекатися півночі.
Час будити вашого батька.
Маріє, принесеш йому кави? І скажи йому, що приїхала Сюзанна.
Так, пані.
Пане Марчелло?
Бачу, тітоньці не стало краще.
Ні. Досі гостра на язика.
-Так. -Не відповідає.
-Пані, він не озивається. -Просто зайди. Він глухуватий.
Маріє?
-Що відбувається? -Що це було?
-Що сталося? -Пан Марчелло…
-Він… -Що він?
Він мертвий.
Ти що таке кажеш?
У нього в спині ніж.
-Тітонько! -Ні…
Мамо, Марчелло…
-Не може бути! -Заспокойся.
Цього не може бути!
-Не можу повірити. -Мамо…
Мамо…
Зачинено.
Я зачинила.
Не заходьте туди, поки не приїде поліція.
Ти здуріла?
-Не варто бруднити місце вбивства. -Катерино…
-Дай мені ключ. -Ні.
Дайте мені ключ!
-Катерино… -Віддай ключ.
Йому потрібна наша допомога.
Йому не потрібна нічия допомога.
Тато помер.
Ні…
Може, убивця досі там.
Тітонько!
Тітонько.
-Тітко Агостіно? -Агостіно, прокинься.
Спробуйте це.
Ні. Вона не прокидається.
Боже мій! Що це було?
-Нюхальна сіль робить дива. -Голова йде обертом.
-Маріє… -Ні, я Сюзанна.
Перепрошую.
Маріє, подзвони, будь ласка, лікарю.
Боюся, я знепритомніла.
-Так. -Ні, цього досить.
Гадаєш, ми панькатимемося з тобою, тоді як Марчелло вмер?
Боже мій…
Марчелло помер?
-Боже. -Облиш її.
Помовчить трохи.
Бідний Марчелло.
Останнім часом бізнес у нього не йшов.
Але ніколи б не подумала, що він зайде так далеко.
У нього ніж у спині, мамо. Не думаю, що він це сам зробив.
Я десь читала, що депресія…
Пані, я розумію, що ви не хочете цього чути.
Але пана Марчелло вбили.
Дзвонимо в поліцію.
Так, Маріє. Чудово. Добре, що ти тут.
Хоча б ти зберегла ясність розуму.
Добре. Так. Мамо! Досить пити.
Що?
Я щойно втратила зятя.
Дзвоню в поліцію.
-Хтось обрізав дріт. -Що?
-Послухайте… -Що?
Віконниці Катерини. Я впізнаю їх будь-де.
-Я їх закрию. -Ні, Катерино, зачекай.
Це небезпечно. Убивця досі може бути там.
Ой! Боже, серцевий напад. Боже мій. Серце.
Хтось має піти нагору.
Щоб зачинити віконниці!
Посилаєте наймолодшу?
-Я щойно приїхала. -І що?
Я б пішла, але…
Добре, я піду.
Маріє.
Це унікальна статуя. Використовуй лише за необхідності.
-Мамо! -Що?
Кераміка династії Мін.
Годі, мамо, досить.
Мамо…
Ходімо поглянемо.
Пані, не хвилюйтеся.
Там нікого немає.
Ти дивилася в шафах?
Так. І під ліжками.
-За дверима? -Так.
У скринях?
Пані, хочете самі поглянути?
Просто питала.
Насправді я тут думала про собак.
Собак? Яких собак?
Наших собак. Вони не гавкали всю ніч.
Ага. І що?
Вони гавкають від найменшого шуму.
Якщо вони не гавкали, то жоден незнайомець у дім не заходив.
Отже, вбивця знав цей будинок.
-Так. -Маріє, будь ласка.
-Що? -Віддай статуетку.
-Ось. -Боже.
-Вип'ємо чаю? -Так.
Я зроблю.
Що сталося минулої ночі?
Нічого незвичайного.
Ну, враховуючи, що сталося з татом…
Постарайтеся згадати. Кожна деталь важлива.
Хто останній дзвонив?
Гадаю, я.
О сьомій ранку я замовляла дрова в магазині.
-О котрій годині привезли дрова? -Не привезли. Через заметіль.
Отже, о сьомій ранку телефон працював.
Так.
Тобто убивця ще був тут.
Боже мій, жах.
Хто міг не любити тата?
З ким він вів бізнес останнім часом?
Не знаю. Він не розповідав про роботу.
-Бабусю. -Так. Що?
Ти казала, що в нього проблеми з бізнесом.
Він збанкрутував.
Ні!
Що ні? Збанкрутував.
Настільки, що попросив мої облігації.
Він не міг піти на таке.
Пішов.
Він ще й розлютився, бо я не хотіла віддавати.
І чому ти не хотіла їх віддавати? Він же був у відчаї.
Все одно під матрацом без діла лежать.
Звідки ти знаєш, де я їх тримаю?
Ти сама оригінальність!
Твої облігації не вартують мільйонів.
Може, й ні.
Але то кругленька сума.
Чому б не віддати їх сім'ї, яка тебе утримує?
Кидаєшся в нас своєю гостинністю?
Тиждень — гостинність. Десять років — вже привласнення.
Мамо!
-Що? -Пробачте їй, вона не хотіла.
Ага. Так, вибач.
Я трохи не в собі.
Були проблеми з постачальниками?
Наскільки я знаю, ні.
Він мав чудові відносини з усіма. І з новим партнером.
Новим партнером?
Так. Усюдисущий шановний пан Джаннутрі.
Чому всюдисущий?
Завжди прибігає до нас на обід.
-Особливо, відколи готує Марія. -Не верзи дурниць.
Він приходив, навіть коли я готувала.
А коли це ти готувала?
Катерино, досить.
У нього були причини ненавидіти тата?
Я б на це не розраховувала.
У пана Джаннутрі вдома коти. Коли він приходить, собаки скаженіють.
Якби це був він, вони б відчули запах.
Це правда. Молодець, Маріє.
То йому все одно на татову смерть?
Так.
А кому вона вигідна?
Хто успадкує статки тата?
Гадаю, це буду я.
Так. Половина — дружині, половина — дітям.
Але не знаю, я не нотаріус.
Хіба Вероніка є в заповіті.
Яка Вероніка?
Вероніка — справжнє кохання батька.
Ми знаємо, що вони були близькими.
-Вони не зустрічалися? -Зустрічалися?
Так, але як друзі.
Вона ж у Парижі.
Ні, вона поверталася. Купила будинок.
-Це правда, Маргеріто? -Хіба я не казала?
-Ні. -Тепер сказала.
Вона купила будинок біля озера.
Вони ходили гуляти та їздити верхи.
Але я ненавиджу коней, тож радо уникала їх.
Катання верхи.
Ти не ревнуєш?
Ревную? До Вероніки? Звісно, ні.
Вона така нецікава, така мізерна жінка.
Мізерна?
Дивно, що вона сподобалася татові.
Розумієш, помилки юності. Не велика справа.
Не знаю, що він у ній знайшов.
Ну, кожному своє.
Коли тато вчора пішов спати?
-Мене питаєш? -Так.
Не знаю.
Якби ти спала з ним, знала б.
На що ти натякаєш, Маргеріто?
Агостіно, не вдавай. Я знаю, що ти давно його любиш.
-Я його люблю? -Так.
Як ти смієш? Я чесна жінка!
Так, бо ніхто тебе не хоче.
-Ну, це правда. -Дякую, мамо.
Вибач.
Що ти знаєш?
Що ти знаєш про те, як це дізнатися,
що серед мільярдів людей у світі,
твоя ідеальна половинка живе у твоєму домі й у шлюбі з твоєю сестрою?
І ти повинна придушувати почуття!
У нас тут молодий Леопарді. Ми й не знали.
У тебе крижане серце.
Ти крижана королева.
І ми ще гадаємо, чому помер Марчелло?
Він був один!
Ти могла б бути з ним, але не хотіла, а я хотіла, але не могла.
Тітко, ви чуєте, що говорите?
Мама дозволяла вам жити тут роками, і так ви віддячуєте?
Фліртом із татом?
Ніколи!
Я не фліртувала з твоїм батьком, кучерява зміюко!
Моє кохання було платонічним.
Закінчила?
Так.
Як ви її знайшли? У неї були рекомендації?
Її сестра — економка Джаннутрі.
Вона працювала в місті, але їй не сподобалось.
Вона прийшла до нас після смерті Адель.
Тепер я підозрювана?
Усі підозрювані.
А тобі, звісно, було найменше діла до тата.
Я б так не сказала. Навіщо мені його вбивати?
Невдоволені слуги — завжди підозрювані.
А чому ви думаєте, що я незадоволена?
Ти була надто впевнена щодо собак.
Звідки ти знаєш, що вони не гавкали?
Минулої ночі я майже не спала. У мене було погане передчуття.
Чому?
Пан Марчелло минулої ночі хвилювався.
Я принесла йому трав'яний чай…
Ти принесла йому чай?
Так, десь опівночі.
То, може, це ти його вбила?
Ти остання бачила його живим.
Що смішного?
-Знаєш когось, хто бачив його потім? -Ні.
У мене не було причин його вбивати.
І, можливо, у єдиної.
Маріє!
Як ти смієш таке собі дозволяти?
Боже мій! Мої облігації вкрали!
-Мої облігації! -Маман!
-Що? -Їх украли!
-Мої заощадження! -Боже, облігації!
-У нас тут убивця. -Тітко!
І злодій теж!
-Ні. -Мамо!
Бабусю, хочеш випити?
Так, «неґроні» піде.
Зараз зроблю, пані.
Чорт забирай!
Бабусю, ти ж їх під матрацом ховала.
Що?
Це перше місце, де шукатиме грабіжник.
Може, маман хотіла, щоб їх вкрали.
Ти про що?
Що ти влаштувала зникнення.
Ти хотіла продати їх, щоб не давати мені спадок.
Який спадок? Я ще жива.
Справді думаєш, що мама б учинила такий фарс?
-Вона так дбала про ті облігації. -Я сплю на них.
Усю ніч. Я ніколи не виходжу з кімнати.
Брехуха. Я чую, як ти постійно ходиш.
Ти колись спиш?
Ваш «неґроні», пані.
Дякую.
У мене делікатні нерви.
-І сплю я погано. -Дивно для такої нестерпної жінки.
-Життя цікаве. -Ти про що, Маргеріто?
-Допоможіть! -Ні про що.
Ні, пані!
Боже.
Це була ти?
-Що? -Ти вкрала облігації маман?
Ти натякала, що я вбила Марчелло.
Ганьба тобі. Викрала мамині облігації, продала
й забрала гроші собі.
Слухай, Агостіно.
Не перегинаю палицю. Досить вже.
Усі знають, що ти вийшла за Марчелло,
щоб викачати з нього гроші.
Що? Усі знали, що він скупий!
-Не думаю. -Ні?
-Ні. -Бо ти ще більш скупа.
Ви бачили цей будинок?
Що з ним не так?
Я мусила чекати поки він помре, щоб змінити ці бридкі шпалери!
-Мамо, ти перебільшуєш. -Ти все одно живеш у Мілані.
І що?
А я живу тут, у цьому музеї!
Боже…
Двадцять п'ять років з чоловіком, що хропів, як свиня.
Народила йому двох доньок. Чого я просила?
Щоб ми разом розвивалися. Але ні. Усе залишилося тим самим.
Усе застрягло на одному місці. І так щодня.
А ти кажеш, що я була з ним заради грошей?
Ганьба тобі!
Я поїду до поліції.
Якщо когось з нас заарештують, ми заслужили на це.
Мамо, але…
Ніяких але.
Твій капелюх…
Може, вип'ємо?
Так.
Машина не заводиться. Хтось перерізав дроти двигуна.
-Боже мій! -Так…
Це звільняє багато кого з нас від підозри.
Ти про що?
Я навіть не знаю, де двигун.
Таке в романах часто пишуть.
«Дроти на двигуні перерізані». А як це зробити?
Уявляєш, щоб маман таке робила?
Вона до машини не добереться.
-Я тут до чого? -Ви на що натякаєте?
Ні на що.
Але, можливо, ви з сестрою розбираєтеся в цьому.
Звісно.
-Вони схожі на механіків? -Я навіть не водій.
Тітонько, я не вдаватиму дурну, щоб не потрапити у ваш список підозрюваних.
Я знаю, як відкрити кришку капота. Але це не доказ.
-Тут хтось є. -Де? Боже!
Убивця повернувся.
-Ховаємося нагорі. -Маріє, статуетка!
Тихо.
Ви полишаєте мене тут?
Так!
Візьми статую. Розіб'ємо йому голову.
Тітонько!
Допоможіть.
Заходьте.
Вероніка.
Я вас налякала?
Я не хотіла.
Чому ви тут?
Хто вас послав?
Кого ви шукаєте?
Я невчасно?
Дійсно, перше слово, що спадає на думку: «мізерна».
А друге: «нецікава».
Знаю, це некультурно, але годину тому
мені був якийсь дуже дурний дзвінок.
Сказали, що Марчелло вбили.
Навіщо так жартувати?
Яке безумство.
Ще й на Різдво. Я спантеличена.
Я намагалася вам додзвонитися,
але не змогла.
Тому я прийшла сюди, щоб пересвідчитися.
Де Марчелло?
Це смішно до тих пір,
поки не стає не смішно.
Перепрошую.
Марчелло.
Це я, Вероніка.
Марчелло. Відчини.
Він замкнувся?
Відчиніть двері. Хочу побачити, як він там.
Марчелло мертвий.
Мертвий?
То…
Хто це був? Хто телефонував?
Це був чоловік чи жінка?
Жінка.
Як він помер?
Від удару ножем у спину.
Звідки ти знала, що це його кімната?
Так!
Я хочу побачити його на власні очі. Відчиніть.
Я не поїду, поки не побачу його.
Ну, якщо наполягаєш.
Ключ на піаніно.
Я знаю дорогу.
Ключ не повернеться.
Це не той ключ.
Можна?
Ось.
Хтось змінив ключ.
Хто?
Може, ти.
Ви не відповіли моїй мамі.
Звідки ви знаєте, що тато спав тут?
Це була наша спальня.
Я знаю, що ваша з ним кімната була нагорі,
але й знаю, що він уже досить довго спить тут.
Помиляєшся.
Марчелло купив будинок, коли ми ще був заручені.
Я ходила з ним до нотаріуса.
Він купив його в моєї бабусі.
Що?
То це твій дім?
Так, вже кілька поколінь.
Ці шпалери обрав мій прапрадідусь.
Чула, що цей візерунок знову в моді.
От не переконала.
Я була такою молодою.
Ваш батько був моїм учителем верхової їзди.
Що?
Твоїм учителем верхової їзди?
Ну, тепер це мій будинок, не твій.
І не твій теж.
Чому?
Бо коли поліція заарештує тебе,
тобі не вдасться ним налюбуватися.
Якщо ти колись любувалася.
Вероніко.
Ви часто сюди приходили?
Ні. Ніколи.
Ви брешете. Собаки не гавкали.
Облиште тих собак.
Це два бродячі пси. На їхній нюх не можна покладатися.
Собака — це собака. І вони вас знають.
Ви, певно, тітка Агостіна.
Те, що в моєї сестри дві доньки,
не означає, що я для всіх тітонька Агостіна.
Агостіно, будь ласка. Зараз не час для цього.
Маман.
Марчелло багато про вас розповідав.
Справді?
І що він вам сказав? Пам'ятаєте?
Багато чого.
Він розповідав про наші вибіркові спорідненості?
Ми обмінювалися книжками.
Власне, ви давали йому книжки.
Я не вірю в цей телефонний дзвінок.
Навіщо мені брехати?
Щоб мати привід сюди прийти.
З ким я розмовляю?
Еспозіто Марія Кончетта.
Нова покоївка.
Тут покоївки приймають гостей?
У такий день ми трохи опустили формальності.
Пані, було дуже приємно.
Шкода, що не зустрілися за інших обставин.
Побачимося на похоронах.
Ви не можете піти.
Чому?
Бо ви теж підозрювана.
Як мило.
Підозрювана залишається.
Принаймні, поки не закінчиться буря.
-Я приготую обід. -Віддай статуетку.
Хто може бути вбивцею?
Не дуже засмучена дружина?
Мала бунтарка?
Віддана перша донька?
-Чи п'яна скупа свекруха? -Я не скупа.
Чи незаміжня своячка?
Чи стара коханка?
Чи нова покоївка?
Або нова покоївка…
Ти теж підозрювана, Вероніко. Як і всі інші.
Ти забуваєш, що я лише прибула.
То що? Може, ти повернулася, щоб заплутати нас усіх?
У мене немає сумнівів.
Убивця — одна з вас.
Інспекторко, ти забуваєш одну людину.
Кого?
Себе.
Мене?
Знаю, тобі важко зрівнятися з нами.
Ти допитуєш нас вже кілька годин.
Але підозрювані ми всі.
Я приїхала вранці.
Може, повернулася, щоб заплутати нас.
Ти була тут вночі, так, сестро?
У кімнаті тата.
Що ти таке кажеш?
Я чула тебе за дверима.
Десь о третій ночі.
Сюзанно, це правда?
Так, це правда. Я була тут.
Але я його не вбивала. Як ви можете?
Ти була тут? Але чому?
Нащо вдавати приїзд?
Не знаю. Я подумала, що це хороший план.
-Для вбивства? -Ні, тітонько.
Щоб поговорити з татом у тиші. Без вашого відома.
Це ж абсурд!
Ні, мамо! Ти ж знаєш, наскільки важко тут побути самим.
Але ж ми сім'я. Ми такі близькі.
Члени родини розповідають все одне одному.
Це неправильно.
Якби ми не розповідали все всім,
не навантажували б інших,
сім'ї були б набагато приємнішими.
Добре. Що ти хотіла сказати йому?
Хотіла розповісти йому таємницю.
А тоді знайти спосіб розповісти вам. Він вам не сказав, так?
Ні, він мені не сказав. Він мертвий.
Сюзанно, ти розповіси мені це?
Так, вибач.
Боже…
-Відкрий. -Але ще не північ.
Тітко.
Гаразд, зрозуміло.
Вбивство чи ні, зараз Святвечір. Треба дотримуватися традицій.
У Марчелло буде дитина.
Не від мене.
І не від мене.
-Від кого? -Мамо.
Від мене?
-Ні, мамо… -Ні.
Я вагітна.
Ти?
Так.
О ні.
Що за паскудний день.
Обід готовий. Накажете подати?
Маріє, ще не Різдво.
-І нема чого святкувати. -Але ми не святкуємо.
Ми вшановуємо пам'ять пана Марчелло стравою, яку він би попросив.
Оскільки Марчелло помер, то сьогодні святкуємо.
Почнімо?
Гаразд, почнімо.
Салат «олів'є».
Він смачний, але важкуватий на шлунок.
Смакота.
Прекрасно.
Креветковий коктейль.
Равіолі з гарбузом.
Чудово!
Так?
Неймовірно.
Смажена перепілка з мостардою з Кремонни.
Господи.
Потрібен тост.
Дуже смачно.
Ти молодець.
Дякую, пані.
Де ти навчилася так готувати?
Бабуся навчила. І книжки.
Рада чути.
Хіба тобі не важко бути зачиненою тут,
далеко від людей?
Ні.
Це було неважко.
Я розумію.
Розумієш? Що тут розуміти?
Ну, вона працювала тут не заради вас.
Були й інші причини.
Так, це правда.
Я працювала заради нього.
Але оскільки його вже немає,
я можу піти.
Перепрошую.
Я не дуже розумію.
Тож Марчелло й вона…
-Боже, вона знову знепритомніла. -Тітонько.
Що за заноза.
Я б ніколи не здогадалася.
Добре ховалася.
Мене дивує одне.
Ти така звичайна жінка.
Може, він втомився від чудових жінок.
Гадаю, він платив тобі.
Ви думаєте лише про гроші.
Хай там як, ні.
Можете дивуватися, але я любила спати з ним.
Добре.
Я повідомлю поліцію, що ти бачилася з кимось вночі,
і що всі знали.
Я теж мушу сказати поліції, що ви бачилися з кимось вночі,
і ніхто не знав.
Годі протистояти мені. Вам ця ситуація теж вигідна.
Ти про що?
Я робила те, що ви більше не хотіли робити.
Принаймні не з ним.
Чому ти відпустила її?
Вона могла бути вбивцею.
І куди вона пішла?
На вулиці заметіль. Вона повернеться.
Хто це?
Повільно.
Маріє.
Ворота.
Хтось замкнув їх ланцюгом.
Ми в'язні.
-Мамо. -Господи!
Як у містичному романі.
Вбивця серед нас.
І вбивцю приховує брехня інших.
Яка виникає не через убивство.
Якщо хочемо дізнатися, хто вбивця,
потрібно, щоб усі розкрили свої секрети.
Хто перший?
-Ну, я вже сказала свою правду. -Я теж.
І я.
Тоді скажу я.
Але це не мій секрет.
Це секрет Агостіни.
Що?
Це, певно, ваше.
Точніше, ви написали це Марчелло.
Вона залишила це в книзі, яку йому дала.
Ніби він щось читав взагалі.
Він віддав мені її, навіть не прочитавши.
Він не знав, що всередині лист.
Марчелло не прочитав його?
Прочитав.
Я дала йому його, й він добряче пореготав.
Він сміявся?
Дорогенька, Марчелло був гарним чоловіком.
Чарівним, привабливим…
Але мав такт гінеколога.
Тітонько, ваша любов була не такою і платонічною.
Яка ганьба. Ви хотіли забрати батька.
Ніколи! Ні.
Минулої ночі я зайшла до нього,
щоб визнати, що мені соромно за написане.
Ви були в нього в кімнаті?
Так.
Щоб попросити його забути деякі негожі слова.
Коли це було? До чи після трав'яного чаю Марії?
Не знаю.
Певно, до. Я не бачила підносу.
-І ми маємо повірити? -Так.
Я кажу правду.
Я не можу дихати. Маман, мої таблетки!
Де її ліки?
У коробці біля її ліжка.
Велика коробка. Вони завжди там. Швидше.
Тихше.
-Маргеріто. -Так?
-Вибач. -Не хвилюйся, усе гаразд.
Якщо я помру…
Ти не помреш, повір мені. Ще встигнеш попсувати мені життя.
Ви несете пігулки чи ні?
-Їх там немає. -Що? Але вони були там!
-Коробки немає. Не знаю. -Чорт.
-Я піду. -Мамо!
Маман!
Різдвяне диво.
Ось вони!
-Бабусю! -Так, я можу ходити.
Але я така втомлена.
Де ти їх знайшла? Я обшукала всі кімнати.
Я знайшла її у кімнаті мами, під ліжком.
-Що? Під моїм ліжком? -Маргеріто!
Дорога сестро, я розумію.
Я дала купу причин себе вбити.
Припини!
Хтось тут хоче мене підставити.
Чого дивишся?
Не думаю, що хтось з доньок чи моя мама
ставили б життя Агостіни під загрозу,
просто щоб підставити мене.
Ми ж сім'я. Навіть попри всі обставини.
Марія.
Вона вже забрала мого чоловіка. Не думаю, що вона ще чогось хоче.
Зовсім ні, пані.
Тож…
лишилася лише я.
Так, лише ти.
Ти знаєш, що Марчелло хотів залишити тобі спадок.
Ні. Я не знала.
Так, вона знала.
Минулої ночі ви були тут. Я чула. Ви говорили про це.
Коли я поверталася забрати чашку чаю,
я чула їхню розмову і не зайшла.
Мені шкода, але ви були останньою, хто бачила його живим.
Це правда. Я була тут.
Але не вбивала.
Лише тобі було вигідно мене посадити.
А я гадаю, що ти знала про наміри Марчелло залишити мені спадок,
тож зупинила його до цього.
Ні, це неправда.
Я не знала, чи він уже ходив до нотаріуса.
Якщо він змінив заповіт, я головна підозрювана.
Але якщо ні, тоді ти.
І хто це може знати?
Я знаю.
Він мені сказав.
Він ще не змінив заповіт.
Коли я сказала йому про дитину,
він похвалив мене за те, що повідомила,
адже сьогодні він мав іти до нотаріуса й збирався вписати мою дитину.
Що ж.
Ти знайшла коробку Агостіни в мене під ліжком.
Ти знаєш про нотаріуса. Ти намагаєшся помститися мені?
-Ні, мамо. Я кажу правду. -Не думаю.
Який елегантний спосіб уникнути підозри —
сказати, що сьогодні твій тато змінив би долю спадку.
-Мені чхати на гроші. -Та невже?
Хто піклуватиметься про дитину?
Я не бачу тут чоловіка. Чи він десь є, але мені не видно?
Годі звинувачувати її. З тобою сталося те саме.
Мамо, що ти таке кажеш? Ти п'яна?
Хіба ти не пам'ятаєш, як зустріла високого хлопця…
Маман!
Ось так.
Не відірвеш її від алкоголю.
Вона сказала, що втомилася.
Що ж…
-Мамо. -Так?
Як це: з тобою таке теж траплялося?
Ні, це неправда.
Не варто слухати бабусю, коли вона твереза,
а коли п'яна й тим паче.
Мамо.
Нічого тут знати.
Питання не в тому, коли тебе зачали,
але з ким.
Катерино, ти що кажеш?
Чому? Хіба це неправда?
Тато…
не був мені татом?
Він знав?
Звісно, знав.
Ми зустрілися, коли я була на третьому місяці вагітності. І невдовзі побралися.
Навіщо він це зробив?
Бо я була дуже гарною.
Ну, у твого діда тоді була купа грошей,
а татові було потрібне хороше придане, щоб купити будинок мрії.
Але він був хорошим батьком.
Він любив тебе, як свою доньку.
Він любив тебе так, як і Катерину.
Тому я завжди виконувала його примхи.
То мій справжній батько…
Хто він?
Моє перше кохання.
Умберто.
З ним трапилось нещастя.
Я щодня думаю про нього.
Особливо коли ти переді мною.
Коли посміхаєшся, ти так схожа на нього.
Тож…
тобі сумно дивитися на мене?
Ні. Зовсім ні.
Ти живий доказ нашої любові.
Коли ти зайшла в кімнату, ти, певно, поглянула під ліжко.
Так.
Так, я бачила сумки.
Ти хотіла їхати?
Я чекала слушного моменту.
Але хотіла зробити це після свят.
Зіпсуєте волосся.
Боже.
Воно все одно, як солома.
Солома!
Мені дуже самотньо.
Ви не сама. У вас є сім'я.
Оце так сім'я.
Краще б у мене не було серця. Не відчувала б такий біль.
Навіть у Сюзанни більше досвіду, ніж у мене.
Залишилася Катерина.
Скоро незайманими лишимося я й сама земля.
Як спокусити чоловіка?
Як це зробити?
Маріє, навчиш мене?
Спокусити чоловіка неважко.
Важко потім не залежати від нього.
Звісно.
Але я подумаю про це пізніше.
Мені потрібно розв'язати основну проблему.
Потрібно вийти назовні. Ви постійно сидите тут.
Точно.
Куди мені йти?
Прогуляйтеся десь.
Запишіться на курси. Уроки французької, танців…
Кудись, де можете когось зустріти.
Де ще вам знайти чоловіка?
-Тут. -Саме так. І це погано.
Так, погано.
Але ніхто на мене не дивиться.
У мене немає
незбагненних чарів грації.
Не згодна.
Ви просто не вмієте цінувати себе.
Справді?
Не знаю.
Усе не так, як у романах,
де знімають окуляри з потворної дівчини,
і вона враз стає привабливою.
Якщо я зніму окуляри…
Окуляри, не окуляри…
Усе більше залежить
від посмішки. Гарна посмішка, гарна постава…
Упевненість. Почувайтеся прекрасною. Завжди.
Завжди.
Навіть коли відвідую месу?
Особливо коли відвідуєте месу.
Навіщо, думаєте, люди туди ходять?
-Послухати священника? Ні. -Ні.
Вони споглядають.
Ну, власне…
Я теж дозволяла собі споглядання.
Розумієте?
Нам потрібно гарно вбиратися перед Господом.
Гарно вбиратися.
Покажіть, що у вас є.
Ну…
Гадаєш, усередині мене…
є прихований потенціал.
Великий.
«БІЛІ НОЧІ» ФЕДІР ДОСТОЄВСЬКИЙ
Де Вероніка?
Не знаю.
Давно її не бачила. Хіба вона не була з тобою?
Ні.
Боже, вона втекла?
Я знала, що це вона.
Мамо, ось її сумочка.
Так.
Чекай.
Відкрий. Побачимо, чи там є ключ.
-Так. -Продовжуй.
Тихо.
Не чіпай. Не стирай відбитки.
Ти про що?
Не знаю, спало на думку.
-Бачили? -Так.
Тітка Агостіна.
Тітка Агостіна?
Називайте мене Тіною.
Ти прекрасна. Що ти зробила?
Жінки творять дива.
Так, ми помітили.
Я молодець, так?
Так.
Дуже добре.
О, то ви тут.
Ти не пішла.
Я була в туалеті.
Ти залишила тут сумочку.
Гадаю, я можу вам вірити.
Ми зазирнули всередину.
Та ну!
Скільки я тримала вашу увагу? Пів хвилини?
І що ви знайшли?
Пістолет.
Пістолет?
І в кого я мала стріляти?
Наприклад, у Марчелло. Якби не знайшла ножа.
Я ніколи ще не торкалася пістолета. Мої відбитки не знайдуть.
Спочатку пігулки під ліжком.
А тепер пістолет у сумці.
Убивця намагається підставити нас.
По одній.
Убивця над нами знущається.
Боже!
Господи!
Візьми статуетку. Швидко.
Де я її візьму?
Пані.
Досить.
У нас ні телефона, ні машини.
Поліція далеко, світла немає.
-Цього досить. Потрібно йти негайно. -Згодна, але як?
Хіба брама не була зачинена?
Можемо її перелізти.
Боже! І як?
Що ж, ходімо й побачимо.
Так, ходімо.
Я теж піду. Візьму палантин.
Я залишуся тут.
Залишайся тут і слідкуй за нею.
Хочеш?
Не отруєні.
Дякую.
Не за це маєш дякувати.
А за що?
Для початку,
за розкриття секрету Агостіни, а не твого.
Ти про що?
У тебе є коханець.
-Справді? -Так.
Не знаю, хто це, але впевнена, що він є.
Тому ти думаєш, що я вбила Марчелло?
Я цього не казала.
Тоді навіщо це згадала?
Хочу побачити, чи ти зізнаєшся.
Це шантаж.
Цікавість.
Ти не схожа на невтішну вдову.
Ти помиляєшся.
Я дуже любила Марчелло.
Я тобі вірю.
Але коханням життя він не був.
Певно, я теж не була.
Я зібрала речі.
Я покинула б його до Нового Року.
Минулої ночі я сказала це.
Смішно, правда?
Поїдеш до коханця?
Нізащо.
Але так.
У мене є чоловік.
Я щаслива.
Але я їду жити сама.
Моя найбільша мрія — приїхати додому вночі
і не знайти там нікого.
Не знаю, як ти прожила тут 25 років.
Я не створена для заміжжя.
Коли все стало серйозно, я зібрала речі й поїхала геть.
До Парижа?
По всьому світу.
А тепер? У тебе є чоловік?
У мене є певний зв'язок з одним джентльменом.
Я б хотіла тобі сказати, але не варто.
Назви спочатку ім'я свого.
Я його знаю?
Так.
-Це ж не Марчелло, так? -Звісно, ні.
А я знаю твого?
Думаю, так.
Скажи перша.
Ні. Ти перша.
-Скажемо разом? -Гаразд.
Рахуймо до трьох.
-Один. -Один.
-Два. -Два.
-Три. -Три.
-Пан Джаннутрі. -Пан Джаннутрі.
Оце так.
Чорт би тебе побрав. Дідько.
-Годі забирати моїх чоловіків. -Я перша зустріла Марчелло.
Відпусти!
Вважаю, ми здатні на це.
Я теж так думаю.
Спробуємо перелізти?
Спробуємо.
Хто перший?
Я спробую.
-Обережно, Кейт. -Так.
-Я поранила руку. -Спустіться, пані.
-Спускайся. -Спускайся.
Так.
Заметіль занадто сильна. Нам не вдасться.
Спробуємо завтра зранку.
-Добре. -Ходімо додому?
-Так. -Я так замерзла.
Це була мама?
Боже мій.
Певно, це вбивця.
Ходімо.
Годі сперечатися.
Чому?
Бо в нас точно схожий смак.
Я теж здивована.
Ми такі різні.
Поцілуй мене.
Що?
Ти цілувала колись жінку?
Ні.
Я теж.
Але чому?
Бо я хочу дізнатися, як це — цілувати тебе.
Спробуймо.
Мамо!
Боже мій.
Катерино, забери бабусю.
Що?
З комори.
Вона досі там?
Гадаю, так.
Ходімо.
Бабусю, ти в нормі?
Трохи болить отут.
-Є ще якась випивка? -Подивимося.
Слухай. Твоя матір — вбивця.
Я знаю, хто вбивця.
-Справді? -Так.
Але не хочу бути тією, хто скаже, що трапилося.
Ти маєш зробити це сама. Час сказати правду.
Добре.
Різдвяна казка.
Колись давно жив чоловік, оточений сімома жінками.
Минулої ночі бідний чоловік пішов спати.
І карусель його жінок почалася.
Як і, певно, щоночі.
Але цього разу його донька, Катерина, ховалася за шторами.
Вона чула й бачила все.
Ось що сталося.
О десятій вечора…
Перша сцена.
Ніколи, я ніколи не віддам їх тобі.
Його свекруха, що прожила в його будинку понад десять років,
відмовляється віддати йому облігації.
Друга сцена.
Марчелло.
О двадцять другій тридцять
його своячка, Агостіна, заходить і благає його забути,
що вона йому написала.
Наче він пам'ятає.
У нього нова проблема.
Він хоче позбутися її.
Марчелло, я просто хотіла…
І об 11 вечора починається атака.
Його дружина каже йому, що йде.
Вона затримується до кінця свят заради доньок.
Я почекаю кінця свят, але піду до Нового року.
Я вже зібрала речі.
Я піду. Я вже не витримую.
-Мені шкода. -Гарний новорічний подарунок.
Опівночі прибуває трав'яний чай.
І з ним Марія.
О першій ночі, після чергових відвідин ванної, Агостіна пробує знову.
Марчелло.
Але цього разу тато її не пускає.
О 1:30 приходить Вероніка. Приходить коли схоче, бо має ключа.
Їй потрібні гроші. Вона хоче повернутися в Париж.
Присягаюся, я відплачу. Ти ж мене знаєш.
Вони говорять про заповіт.
Нарешті, о третій ранку, вишенька на торті.
Сюзанна приносить гарну новину.
«У мене буде дитина».
І це був не Святий Дух.
Вибач, тату.
Мені дуже шкода.
Лишилася лише я.
Я виходжу з-за штори й кажу, що все чула.
І що змушу їх заплатити.
Кого їх?
Вас усіх.
Ви відьми.
Гей.
Тато був виснажений. Він не міг більше терпіти.
Знаєте, що він сказав?
«Чудово було б померти».
Він це сказав?
Саме так.
І повторював це безліч разів.
Тоді я сказала: «Тату, якщо хочеш, я допоможу».
Боже мій.
Ти вбила його.
Ніхто не вбивав Марчелло.
Бо Марчелло не помер.
-Ми насолоджувалися його вдаваною смертю. -Що?
Щоб він почув з кімнати,
що ви про нього думаєте.
Він хотів знати, хто з вас оплакуватиме його.
А хто говоритиме про гроші.
Хто про любов.
Сьогодні він мав піти до нотаріуса й хотів знати, як змінити заповіт.
І дізнатися він міг…
лише померши.
І ти допомогла йому?
Мені завжди нічого робити.
Я використала меркурохром для крові та ніж з відламаним лезом.
Тоді я подзвонила Вероніці.
Я перерізала дроти телефона.
І дроти машини.
Також я замкнула ворота.
Також я сховала ліки тітки Агостіни під ліжком мами.
Я вкрала бабусині облігації.
А також підклала пістолет у сумку Вероніки.
Я навіть поміняла ключ від кімнати.
Щоб тато не лежав ниць увесь день.
Ти все продумала.
Крім того, що його видно через вікно.
То Марчелло живий.
Він живий.
Так, він живий.
Але зараз я цього покидька вб'ю
Я тобі допоможу.
Відчиняй! Шматок лайна.
Ти сміявся наді мною?
-Чортяко! Ти сміявся наді мною! -Відчиняй!
Ти не отримаєш моїх облігацій!
Віддай ключ!
Оце святько. Яка жахлива нині молодь.
-Відчини кляті двері! -Так.
Ми не перегинаємо палицю?
Замовкни! Стерво! Ти вагітна й не знаєш, від кого!
-Де він? -Туди.
Він ховається на балконі!
Обережно.
-Тату. -О ні.
Господи. Він знову помер?
Ми намагалися його зупинити, але було запізно.
Він викинувся з балкона.
Є здогадки, чому він наклав на себе руки?
Ну, всі знають, що в нього були фінансові проблеми.
Якщо чесно, у нього тут не було серйозного бізнесу.
Він навіть дозволив собі попросити в мене гроші.
У бідної старої жінку.
Як він міг?
Гаразд. Якщо ще щось пригадаєте,
ось мій номер.
Дякую.
Детектив Джованні Рігольді.
Джованні Ріпольді, так.
О, Ріпольді.
Якщо я згадаю якісь деталі,
я подзвоню вам?
Якщо щось згадаєте, ви маєте мені подзвонити.
Я маю.
Агостіна Качча.
Рада знайомству.
Гадаю, ви живете біля озера.
Так, живу в місті.
Тоді це не так далеко.
Усе, я йду.
-Так. -Пані.
Мадам.
Пані.
Перепрошую.
Що вона робить?
Відійди. Він тебе переїде.
-І що? -Забирайся!
-Тітонько. -Тітонько?
-Тітонько. -Ходи сюди.
Катерино.
Ти погано поводилася.
Жінки допомагають одна одній, а не сваряться.
Навіть якщо чоловік просить?
Особливо, якщо чоловік просить.
Особливо якщо просить чоловік.
Ну, а якщо чоловік попросить…
Поглянь на себе. Виростила повію.
Вибач, мамо.
Пробачте мені.
Хай там як, він був красенем.
-Хто? -Хто?
Детектив.
Якщо торкнешся його, я зніму з тебе шкіру й зшию косметичку!
Я їй допоможу.
Сюзанно. Я тут подумала…
Дитина часом не від пана Джаннутрі?
Якби ж то. Ти про що?
Ти про що?
-Ні? -Ні! Я не така відчайдушна.
Мене на довго накажуть?
Так!
Що нам тепер робити?
Ти про що?
Не завадило б випити, правда?
Будинок. Що робити? Тато помер.
Думаю, я повернуся в Париж. Мені тут нема чого робити.
Не знаю. Треба подумати.
І мені.
Я тут подумала.
Я хочу знову побачити детектива.
Ми можемо залишитися тут.
Знаю, це не мій будинок, а я лише покоївка.
Але було б добре залишитись разом.
Я люблю готувати, ви — їсти.
Я люблю пити.
Зрештою, у нас є спадок Марчелло. І…
Є цей будинок.
Якщо так подумати, я б залишилася.
Поверулася б у свою кімнату.
Так. Наповнимо цей смітник життям.
У нас є спадок. У нас є мої облігації.
І невдовзі у нас буде
дитинка.
Проголосимо тост?
Переклад субтитрів: Юрій Пасічник