Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Letové středisko Boston, máme tu problém.
Unesený letoun mířící na New York.
11. září 2001 se Amerika stala terčem útoku.
- Je to naostro, nebo cvičení? - To není cvičení.
Zabili tisíce Američanů, víc, než jsme ztratili v Pearl Harboru.
To byl válečný čin.
Měla jsem silný dojem, že jsme pohlédli do tváře ďábla.
Šlo o dobře zorganizovaný útok s cílem vážně poškodit naši zemi.
Aktuální zpráva:
do Světového obchodního centra narazil letoun.
Bylo to rozhodujících 24 hodin, které formovaly prezidentství,
zemi i svět.
Podobnou krizi jsme dosud nezažili.
Jistě že jsme všichni trpěli a byli vyděšení.
Dvacet let poté
tehdejší ústřední aktéři znovu prožívají historický den.
Ta 747 vypadá divně.
Každé letadlo se změnilo ve zbraň.
Letí na Kapitol! Všichni pryč…
Míří na Washington. Jedním z cílů může být Bílý dům.
Máme zachycenu každou minutu onoho výjimečného dne…
Úkryt uvnitř úkrytu
a pilot se obává, že by se někdo mohl pokusit zaútočit zevnitř
a sejmout Air Force One.
…a exkluzivní nové rozhovory…
Sledovali jsme televizi.
Nedalo se nic udělat ani z mocenského centra největší velmoci na planetě.
Bylo třeba prezidenta přesunout. Mohl být snadným terčem.
Toto je příběh 11. září, jak dosud nikdy nebyl odvyprávěn.
Přehlédli jsme něco? Mohli jsme informace lépe analyzovat?
Pod naším dohledem zemřely 3 000 lidí.
Už z podstaty jsme neudělali dost.
Amerika čelí útoku.
A já se dívám na dítě, jak čte.
Emocí, kterou držel na uzdě čím dál obtížněji, byl hněv.
Víte, to první letadlo byla nehoda. To druhé byl útok.
A třetí bylo vyhlášení války.
11. září: Prezidentův válečný kabinet
11. ZÁŘÍ 2001
Teprve se zahřívám.
Pojď, dlouháne. No tak.
Dlouháne, běžíme!
„Dlouháne, běžíme!“
Tak mi přezdíval.
Tak jsem položil hrnek s kafem a zápisník,
vyběhl jsem, dohnal ho a už jsme běželi.
Uběhne 5 kiláků za 22 a půl minuty?
Byl to vážně neskutečný zážitek.
Hned za námi běžel agent Tajné služby
a další na kole se samopalem před námi.
Dlouhán Keil, jak Bush zjistil,
na vysoké patřil do celonárodního výběru přespolních běžců.
A pak říkal: „Jak jsem ho mohl vzít běhat.“
PERSONÁLNÍ ŠÉF BÍLÉHO DOMU
Bushové jsou soutěživí. Nenechají ani vnoučata vyhrát v dámě.
Tak teď pozval někoho,
kdo ho chce na golfovém hřišti předběhnout,
a to mu leželo v hlavě.
Kolik jste uběhli?
- Tak sedm. - Sedm kilometrů?
No, on mi pěkně posunul laťku.
Já věděl, že vám to pak řekne…
Jo. Od začátku držel tempo.
- Okomentujete daňové škrty? - Teď ne.
Vzpomínám, jak jsem mu říkal:
„Až doběháte, uděláme brífink CIA,
pak jedeme do školy Emmy E. Bookerové, bude to pohodový den.“
…stupňů v 8:00. Je úterý 11. září.
Máme primárky a volební místnosti v New Yorku jsou otevřené.
Hurikán Erin je daleko, takže dnes bude slunečno.
Giants v Denveru prohráli pondělní první zápas. Yankees…
Z rána 11. září se mi nejvíc vybavuje…
ZPRAVODAJKA
…jak bylo nádherné počasí.
Teplo, nijak vlhko, nebe bez mráčku.
Takové pěkné počasí každému vlije elán do žil.
Zkrátka takový ten pozdně letní den.
Srpnová vlhkost je pryč.
Ještě to nepřipomíná podzim.
Vždy když je takové počasí, vzpomenu si na ten den.
Dobré ráno. Tady American 11. Prolétáme v 1-9-0 na 2-3-0.
American 11, 20 stupňů vpravo.
Jedenáctého září jsem původně byl ve své kanceláři v Bílém domě…
VICEPREZIDENT USA
…a poslouchal brífink CIA.
Byla tam zpráva, že se Al-Káida připravuje něco provést.
Zpravodajské informace v té chvíli zřejmě nebyly dostatečně konkrétní,
aby se dalo říct: „Tak tohle udělají.“
American 11, naberte výšku. Udržujte hladinu 3-5-0.
American 11. Boston.
Tady Boston. Poslal jsem American o 20 vlevo a zvýšil hladinu. Neodpovídá.
Létu roku 2001 se říkalo léto plné tlachání.
OCHRANNÁ SLUŽBA VICEPREZIDENTA
Na 10 hodin dopoledne jsme měli naplánovanou schůzku vedoucích.
A já jsem se v zájmu bezpečnosti agentů chystal říct:
„Jestli poletíte s rodinou,
objevily se informace ohledně únosů.
Tak jen abyste věděli, co je ve vzduchu.“
Ale…
Snaží se American 11 volat?
Máme několik letadel.
Zůstaňte v klidu a nezpůsobíme problémy. Vracíme se na letiště.
American 11, snažíte se volat?
Zatímco byl právě unesen let American Airlines 11,
na Floridě prezident míří do základní školy poté,
co si vyslechl každodenní hlášení od tajných služeb.
V hlášení nebylo nic mimořádného.
PREZIDENT USA
Rozhodně žádné zjištěné hrozby.
V tom hlášení nebylo vůbec nic o terorismu.
Al-Káida ale byla při těchto setkáních zdaleka nejdiskutovanějším tématem.
Nebylo jasné kde, kdy ani jak.
AGENT CIA PRO INFORMOVÁNÍ PREZIDENTA
Zachytili jsme jen spoustu tlachání o tom, že přijde něco velkého.
AP Network News. Jsem Rita Foley.
Do Světového obchodního centra v New Yorku zřejmě narazilo letadlo.
Živě z New Yorku informuje Robyn Walensky. Robyn, co nám můžeš říct?
Z budovy se valí dým,
z horních pater věže číslo jedna.
Kouř je vidět na míle daleko.
Zdá se, jako by letadlo bylo přímo v budově.
Zapnuli jsme televizi v pracovně generálního prokurátora.
Popis událostí byl nepřehledný. Lidi nevěděli, co se stalo.
GENERÁLNÍ PROKURÁTOR USA
Když říkali, že šlo o letadlo,
domnívali se, že to mohla být nehoda.
Je mi líto. Musíte odejít. Běžte. Musíte pryč. Hned.
Jdeme. Pánové, jděte pryč. Rychle.
Moje žena Barbara ten den ráno nastoupila do letadla.
Posunula si let z 10. září,
protože jsem 11. září měl narozeniny a ona chtěla ještě den počkat.
Pojala mě hrůza.
Co její letadlo? Kde to letadlo je?
Jak se na Floridě prezidentská kolona blíží ke škole,
začínají prosakovat šokující zprávy z New Yorku.
Do té školy se nejelo nijak dlouho.
Cestou jsem ale volal kamarádovi do New Yorku,
že jsem si právě byl zaběhat s prezidentem.
A hned jak zvedl telefon, zněl podivně.
Do budovy WTC prý narazilo letadlo.
Řekl: „A můj švagr se právě nastěhoval do nové kanceláře v té budově.
Snažíme se s ním spojit.“
V novinářské dodávce
nechal agent Tajné služby, se kterým jsme jeli, puštěnou vysílačku.
A z ní jsme slyšeli někoho říkat,
že Condoleezza Rice čeká na zabezpečené lince na hovor s prezidentem,
až dojede do školy.
Najednou byl ve vzduchu znatelný prvek napětí.
ZÁKLADNÍ ŠKOLA EMMY E. BOOKEROVÉ
Po uvítání šel prezident do zabezpečené místnosti.
V ní jsou zabezpečené telefony.
TISKOVÝ MLUVČÍ BÍLÉHO DOMU
Chrání ji Tajná služba. Zřizuje se všude, kam prezident jde.
Volala poradkyně pro národní bezpečnost Condi Rice.
Asistent mi řekl: „Do Světového obchodního centra narazilo letadlo.“
Já: „To je divná nehoda.“ A volám prezidentovi.
Měl jsem to za chybu pilota.
Nedokázal jsem si představit nic jiného, než že se nějaký neschopný pilot ztratil.
Prostě nehodu.
Řekli mu, že do věže Světového obchodního centra narazil malý vrtulový letoun.
Měl jsem obavy, ale nebral jsem to jako hrozbu pro národní bezpečnost.
A nemyslel jsem, že by to mělo narušit prezidentův den.
Agenta Tajné služby jako první napadne:
„Je prezident v nebezpečí?“
OCHRANNÁ SLUŽBA PREZIDENTA
„Může se to jakkoli týkat prezidenta?“
Bylo rozhodnuto, že v danou chvíli prezidentovi nic nehrozí.
Tak jsme se mu rozhodli povolit, aby pokračoval.
Dobré ráno. Zdravím.
- Zdravím. - Jak je?
Vzpomínám, jak vešel.
I v sedmi letech víte, kdo je to prezident.
Pamatuju, jaké jsem i v tom věku…
ŽÁKYNĚ
…zažívala nadšení a euforii.
Jako jet do Disney Worldu.
A přitiskla jsem si ruku na srdce.
Jako když vás v dětském věku zachvátí pocit vlastenectví.
Denně skládáte Slib věrnosti. A já si dala ruku na srdce.
- Pozor. - „Maso.“
- Ano, „maso“. Pozor. - „Mísa.“
Ano, „mísa“. Pozor.
Stojím hned u Světového obchodního centra.
Zřejmě šlo o vnitrostátní letadlo.
Odsud to vypadá,
že mohlo na jedné straně vletět a na druhé vyletět.
Je to dost možné.
Narazilo takovou silou, že se doopravdy otřásla celá čtvrť.
Volá nám očitý svědek, který je v Empire State Building.
Bobe Bradley, co vidíte?
Viděl jsem letadlo.
Nevypadalo to, že by ztratili kontrolu nebo letadlo mělo poruchu.
Nezměnilo směr. Narazilo přímo do budovy.
Jako by do ní chtělo vletět.
Odpovídám za to, aby měl prezident zajištěny veškeré komunikační prostředky.
VEDOUCÍ ŘÍDICÍ MÍSTNOSTI
Požádala jsem členy týmu, jestli by sehnali televizi.
Volala jsem do řídicí místnosti Bílého domu hlavnímu důstojníkovi ve službě.
Takže jsem s ním mluvila do sluchátka
a dívala se, tak jako zbytek země,
v 9:03, jak druhý letoun
vrazil do druhé věže Světového obchodního centra.
Kristepane!
- Kristepane. - To ne.
Proboha!
Po nárazu druhého letadla bylo v místnosti slyšet zalapání po dechu.
Všichni si uvědomili dvě věci.
Za prvé, bezprostřední počet obětí.
A pak skutečnost, že jde o útok na Ameriku.
Dál se mi v tu chvíli honilo hlavou:
„Jaká je pravděpodobnost, že nějaké letadlo narazí do školy,
ve které jsme?“
- Pozor. - „Úsměv.“
Ano, „úsměv“.
Hezky vyslovit. Pozor.
„Úsměv.“
- Jaké slovo? - „Úsměv.“
Ano, „úsměv“. Přečtěte tahle slova…
Vtom mi došlo, jak jsem stál vedle prezidenta,
že je jediný, kdo neví, že do budovy narazilo druhé letadlo.
A zdálo se to jako věčnost. Trvalo to asi jen dvě minuty.
A tehdy se personální šéf rozhodl vejít
a přímo mu to zašeptat do ucha.
Andy Card za mnou přijde a řekne:
„Do druhé věže narazilo druhé letadlo. Amerika čelí útoku.“
A já se dívám na dítě, jak čte.
Upřeně jsem ho pozoroval. Pusu měl staženou, rty pevně sevřené.
Jen na okamžik měl v očích vyděšený výraz.
Vidíte přímo v televizi…
PREZIDENTŮV PORADCE PRO KOMUNIKACI
…myšlenkové pochody prezidenta Spojených států.
Vše, co myslel, že jako prezident představuje,
se vám mění přímo před očima.
Vše se to děje v reálném čase.
- „Ale.“ Připravte se. - „Ale…“
Když vedete organizaci během krize,
je nesmírně důležité udávat tón a nepanikařit.
Nechtěl jsem vyskočit ze židle
a vyděsit třídu plnou dětí.
A tak jsem čekal.
Bylo třeba prezidenta přesunout, prostě ho dostat pryč.
OCHRANNÁ SLUŽBA PREZIDENTA
Mohl být snadným terčem.
Jestli někdo dokázal naplánovat let přímo do dvojčat,
určitě si umí zjistit, kde je prezident.
Musíme počítat s tím, že se situace může vyhrotit,
takže jsem chlapy stahoval k levé straně pódia
a plánovali jsme evakuaci budovy.
„Jednoho dne však přišel zloděj aut…“
Věděl jsem, že to s prezidentem bude boj,
protože samozřejmě nebude chtít odejít.
V krizi je třeba jednak působit klidně, ale také něco říct.
Lidi po celé zemi tomu nemohli uvěřit, zažívali šok a hrůzu.
Vždy se dostaví prázdnota. A do téhle prázdnoty v tomto případě
vtrhla jakási psychologická vlna tsunami.
Dejte si je pod židli. Mockrát vám děkuji za návštěvu.
Tak jsem vstal, poklidně odešel a vrátil se do zabezpečené místnosti.
Vyjádřím se později.
Jako první jsem řekl: „Zavolejte řediteli FBI,
zajistěte spojení k viceprezidentovi a do řídicí místnosti Bílého domu.“
Danu Bartlettovi jsem řekl: „Sepiš prezidentovi poznámky.“
Překotně jsme sháněli co možná nejvíc informací,
aby toho prezident mohl říct dost na to,
aby ukázal, že má probíhající situaci pevně v rukou.
Neměli jsme žádný mustr.
Není to tak, že by se řeklo: „Fajn, teď se děje tohle.
Tohle otevřete a vypadne vám mustr, jak to řešit.“
Nic takového.
Zeptala jsem se prezidenta: „S kým chcete mluvit nejdříve?“
A řekla jsem: „Pane, mám tu viceprezidenta.“
V prvním rozhovoru jsme řešili otázku:
„Označíme to za teroristický útok?“
Shodli jsme se, že jde o zjevný teroristický útok.
A to dalo základ všemu, co následovalo.
Mně i Dicku Cheneymu
bylo celkem jasné, že šlo o dobře zorganizovaný útok
s cílem vážně poškodit naši zemi.
Já byl v kanceláři.
MINISTERSTVO SPRAVEDLNOSTI
Vešla má asistentka a řekla: „Volá Barbara.“
Ulevilo se mi, že je naživu.
Hned mi ale řekla, že její letadlo bylo uneseno,
a pak se spojení přerušilo.
John Thomas, vedoucí provozu.
O tomhle musíme okamžitě všechny informovat.
Let American 77 západně od Charlestonu v Západní Virginii
zmizel z radaru.
Domníváme se, že letadlo bylo uneseno.
Takže někde může být další nekontrolovaný letoun.
Prezident Bush Barbaru znal. Jen dva dny předtím byla v televizi…
ADVOKÁTKA
…a bránila ho.
Prezident má pravdu. Děti se musí učit číst, jinak jsou ztracené.
Vzdělávání je ústředním bodem jeho programu. Má…
A celé vedení jeho vlády vědělo, kdo je Barbara.
Aniž by věděli o tomto třetím únosu,
prezident a jeho poradci na Floridě stále shánějí informace
o prvních dvou útocích.
Všichni žhavili telefony a snažili se dopídit, co se děje.
Když dojde na mimořádné aktuální zprávy,
mívá tisk přístup ke spoustě informací, které vláda nezná.
Protože novináři mají všude kamery.
To, co televizní stanice živě vysílají, má tedy vysokou informační hodnotu.
Vysílali opakované záběry a prezident
se rychle otočil, aby viděl, kam Dan ukazuje, jak letoun narazil do budovy.
A bylo cítit napětí, jak se lidi najednou odvrátili od telefonů,
abychom to sami poprvé viděli.
Nikdo tomu nechtěl uvěřit.
A z nádherného, poklidného dne se stal den,
za který se náš svět zásadně změnil.
Zatímco prezident vstřebává hrůzy útoků v New Yorku…
…krize na americkém nebi eskaluje.
ÚSTŘEDÍ ŘÍZENÍ LETOVÉHO PROVOZU
Tehdy jsme podnikali kroky
k omezení počtu letounů, které mohly vzlétnout.
Zakázal jsem vzlety po celé zemi.
Ve vzduchu jsme měli přes 4 000 letounů.
VEDOUCÍ NÁRODNÍHO LETOVÉHO PROVOZU
Předpokládal jsem, že nejde o čin vyšinutého únosce.
Že to je společná akce skupiny lidí.
Zatímco letoví dispečeři řeší bezpříkladnou situaci,
je narušena pilotní kabina čtvrtého stroje.
United 93. Provoz na jedné hodině.
19 kilometrů východně, 3-7-0.
Negativní kontakt. Hledáme. United 93.
Hej!
Mayday…
Máte United 93?
Asi klesl.
Potvrďte 3-5-0.
Máte United 93 jižně od Chardonu?
Slyšíme divné zvuky. Zkoušíme.
- Máte ho? - Ne.
Zatímco má být let United 93 posledním uneseným letounem,
prezident si připravuje projev k národu,
přičemž si stále není jist povahou útoků.
Dámy a pánové, toto je pro Ameriku těžká chvíle.
Dnes nás postihla celonárodní tragédie.
Tady řízení letového provozu, dispečer sloužící v západní oblasti.
Žádám všechny jednotky řízení provozu o inventarizaci
veškerého provozu ve vzduchu.
Ujistěte se, že nemáte žádný bezprizorný letoun.
Uložil jsem svým lidem, ať požádají všechna zařízení v zemi
o nahlášení jakýchkoli letounů, které jim přijdou podezřelé.
V té chvíli jsem zvažoval uzavření vzdušného prostoru,
váhal jsem však při pomyšlení, jaký zmatek by následoval.
Do Světového obchodního centra narazila dvě letadla.
Barbara zavolala znovu
a já jí musel říct o těch dvou letadlech,
co vlétla do Světového obchodního centra.
Vyměnili jsme si pár láskyplných slov
a spojení se opět přerušilo.
A nyní vás prosím o minutu ticha.
Sedněte si. Zůstat sedět.
Máme na palubě bombu.
Středisko Cleveland. Nerozumím.
Opakujte pomalu.
Na palubě letu United 93 může být bomba.
Můžete upřesnit, proč tam má být bomba?
Řve to do vysílačky.
Dobře.
Během dost krátké chvilky
jsem se od čtení s dětmi ve třídě přesunul k řešení útoku na Ameriku.
Ať Bůh žehná obětem, jejich rodinám a Americe. Mockrát děkuji.
Museli jsme prezidenta dostat ze Sarasoty do bezpečí.
Co nejrychleji jsme potřebovali do letadla,
protože v danou chvíli bylo pro prezidenta nejbezpečnější
dostat ho do vzduchu, dokud nezjistíme, co se děje.
Okamžitě jsme opustili budovu, vytvořili kolonu
a bylo rozhodnuto, že pojedeme vysokou rychlostí.
Uzavřeme křižovatky fyzickými zátarasy,
abychom zamezili možnému sebevražednému útoku a podobně.
Plně mě to zasáhlo v limuzíně cestou k Air Force One.
Okamžitě jsem okolo sebe měl mohutnou ochranu.
Jeli jsme jak namydlený blesk.
Podíval jsem se doleva a zjistil jsem,
že nás lemují policejní vozy, dva vpředu, dva vzadu.
HLAVNÍ PORADCE PREZIDENTA
Kryly nám boky.
Agenti říkali:
„Báli jsme se, že do kolony vrazí auto s bombou,
a chtěli jsme, aby vybuchlo o čtyři až šest metrů dál,
a prezident tak měl větší šanci přežít.“
Taková chvíle k zamyšlení.
S rostoucími obavami o bezpečí prezidenta…
…získává zvýšenou ochranu i viceprezident.
BÍLÝ DŮM
Rozlétly se dveře
a svižně vešel jeden z mých agentů Tajné služby, Jimmy Scott.
Pravou ruku mi dal zezadu na pásek,
druhou na rameno
a doslova mě popadl a vedl mě ke dveřím.
Ten agent mi řekl, že se blíží letadlo.
Nebylo jasné, jak je daleko…
ŠÉF KANCELÁŘE VICEPREZIDENTA
…ale v osmisetkilometrové rychlosti ho máte na prahu hned.
Jak můžu pomoct?
Podle poslední zprávy je odkloněný letoun 9 km jihovýchodně od Bílého domu.
Devět od Bílého domu?
Jo. Devět jihozápadně.
Jimmy mě vyvedl do chodby,
dolů po schodech v západním křídle.
Agent měl pokyn odvést nás dolů
do centra pro mimořádné situace, PEOC.
Znal jsem Jimmyho a jeho výcvik.
Když takhle jedná, měl bych ho poslouchat.
Stejně jsem neměl moc na výběr.
Letoun se vzdaluje.
Od Bílého domu?
- Jo. - Odklání se.
Nemáte typ letadla, co je zač?
Nic. Netuším. Vůbec.
Panovaly velké nejasnosti, co se děje,
kde jsou ta letadla.
Problém byl i s tím,
rozpoznat rozsah toho útoku.
Nad Kapitolem teď letí neznámý letoun
a dispečeři se snaží kontaktovat dopravní letoun s volacím znakem Gofer 06,
aby ho zkusil identifikovat.
Gofer 06, provoz na 11 hodinách
a 8 km severně, letí rychle.
Typ a výška neznámé.
Gofer 06. Vidíme ho na 12 hodinách.
Poznáte typ? Vidíte?
Vypadá jako 757, pane.
Jako první člověka napadne,
že míří na Washington, ne jen na New York.
Ten letoun stále klesá
a vypadá to, že zatáčí na severovýchod.
Není čas říct: „Proboha. Co se to děje?“
Každé letadlo se změnilo ve zbraň.
- Washingtone, tady Gofer 06. - Gofere 06, mluvte.
Vypadá to, že ten letoun narazil do Pentagonu.
- Vidíte to? - Jo. Vletěl do Pentagonu.
Vypadá to tak.
Zasáhl budovu.
Šla jsem do řídicí místnosti
kontaktovat vedení národní bezpečnosti…
- Zpátky. - …zpátky. Vraťte se.
Colin Powell byl v Peru na setkání Organizace amerických států.
Říkali, že ředitel CIA George Tenet už je v bunkru.
A dál: „Nemůžeme sehnat ministra Rumsfelda. Jeho telefon pořád jen zvoní.“
A v televizi jsme viděli letadlo narazit do Pentagonu.
Pak jsem zavolala prezidentovi. Řekl: „Vracím se.“
A já udělala něco, co nikdy předtím ani potom.
Zvýšila hlas na prezidenta USA.
Řekla jsem: „Zůstaňte, kde jste. Čelíme útoku.“
Všechny jednotky na příjmu do Pentagonu,
dávejte pozor.
Možný teroristický útok.
V tom okamžiku jsem si uvědomil, že jsme ve válce.
Víte, to první letadlo byla nehoda. To druhé byl útok.
A třetí bylo vyhlášení války.
Kristepane.
Sledujeme přímý přenos z Washingtonu.
A z Pentagonu se valí kouř.
Sedím ve vládní kanceláři tři kilometry od Pentagonu.
Věděl jsem, co se blíží, pak jsem to uviděl.
A věděl jsem, že se mé nejhorší obavy vyplnily.
Že to muselo být to letadlo American Airlines, kterým letěla Barbara.
Nevíme, zda jde o účinek bomby,
nebo jestli další letadlo
zacílilo na symbol síly Spojených států.
Byl to pocit bezmoci,
že se téhle zemi přihodilo něco takhle nepochopitelného.
Byla to otřesná hrůza.
Když mi řekli, že let American 77 zasáhl Pentagon,
všechno jsem zastavil.
Všechna letadla měla příkaz přistát na nejbližším letišti,
bez ohledu na cílovou destinaci.
Pozor všem. Tady řídicí středisko.
Řídicí středisko požaduje, aby co nejdříve
byla všechna letadla na zemi.
Všechny letouny, bez ohledu na destinaci, musejí co nejdříve přistát.
To byl poslední možný krok k získání kontroly nad vzdušným prostorem.
Říkal jsem si: „Když všechny stáhneme ze vzduchu,
s těmi pár zbylými už si poradíme.“
Nepředstavoval jsem si, že jich bude tolik. To by mohl být problém.
Zdálo by se,
že asi tento národ čelí útoku
nějakého neznámého původu.
Nepochybně.
Teď sledujeme záběry.
Díváme se na Washington, z Eisenhowerovy budovy,
kterou teď evakuují spolu s Bílým domem…
Na druhé straně řeky vidíme stoupat dým z Pentagonu.
Vzpomínám, že to vypadalo chaoticky při sledování z domova.
PORADKYNĚ PREZIDENTA
Věděla jsem, že musím do úřadu, ale nevěděla jsem jak.
Centrum Washingtonu uzavírali.
Telefonovala jsem si s vedoucí své kanceláře v Bílém domě.
Řekla: „Karen, musím jít. Říkají nám, ať utečeme.“
A já: „No tak běž!“
Předpokládalo se,
že jedním z cílů může být Bílý dům.
A Tajná služba všem nařídila evakuaci.
- Všichni zpět. - Odejděte.
Tohle není cvičení. Jdeme.
Síla a množství hlasů stále rostly.
ASISTENTKA TISKOVÉHO MLUVČÍHO
Pokyny, ať jdeme, ať odejdeme.
Rozejděte se. Jděte prosím domů.
Vzpomínám, jak jsem se střetla pohledem se ženou
z Tajné služby, která na mě zakřičela:
„Zujte si podpatky a utíkejte.“
Ta 747 vypadá divně.
Přímo nad námi. Prudce zatáčí. Do hajzlu.
- Stop. - Letí na Kapitol!
Všichni pryč od Kapitolu.
V ulicích Washingtonu stála uprostřed silnice nastartovaná auta…
PORADKYNĚ VICEPREZIDENTA
…s dveřmi dokořán.
Všude kolem utíkali lidi. Byl tam kouř.
Jak Šílený Max.
…všichni pryč.
Slyšíte? Musíte se vzdálit.
Zatímco se prvně v dějinách uzavřel vzdušný prostor nad Amerikou
a Kapitol ovládá strach,
další hrozba teď působí starost o bezpečí prezidenta.
Když jsme dojeli na letiště,
dostali jsme zprávu, že cílem může být Air Force One.
Na konci ranveje může být někdo, kdo představuje hrozbu.
Někdo s protiletadlovou střelou
nebo třeba s výkonnou puškou.
Byl neskutečný tlak na to,
aby všichni nastoupili do letadla co nejrychleji.
Křičeli na nás: „Pohyb, pohyb,“ ať nastupujeme rychleji.
Vzpomínám, jaký jsem měl strach, když jsem vybíhal po schůdkách,
a jak jsem si přerývaně říkal:
„Ještě nikdy jsem vedle prezidenta neměl strach.“
Vzpomínám, jak mě na palubě vítal někdo z personálu
a byl silně otřesený.
Plukovník Tillman mi řekl:
„Můžu to otočit a letět opačným směrem,
ale bude to nejpříkřejší vzlet, jaký u 747 uvidíte,
a musíte se postarat, aby prezident seděl.“
A já: „Zařídím to. Jděte do toho.“
Padlo rozhodnutí otočit se,
aby se snížila hrozba na konci ranveje a výkon letounu se dostal na maximum.
VELITEL
Využili jsme plný výkon. Stroj byl lehký, málo pasažérů.
Cílem bylo vzlétnout a rychle odletět.
Moje sedadlo bylo asi 20 metrů daleko a stála jsem tam
a byla jsem jediná nepřipoutaná v sedadle.
Tak jsem tam stála s prezidentem
a motory burácely a uháněli jsme po ranveji.
A říkám: „To je šílené. Tak letadlo nestartuje.“
A zapřela jsem se nohou o prezidentův stůl a zády o přepážku
a natlačila se tam.
Prezident se pomocí ruky nahnul.
A vzlétli jsme pod úhlem, jaký už nikdy nechci znovu zažít.
Octla jsem se částečně ve stavu beztíže.
Byla jsem strachy bez sebe.
Pro všechny to byl velmi emotivní zážitek.
Snažil jsem se být klidný a vyrovnaný.
Někteří lidé ale hyperventilovali nebo…
„Co uděláme?“
A jakoby rozsívali strach
a já jsem nechtěl negativně ovlivnit rozhodovací proces,
kterým prezident musel projít.
Takže jsme některé lidi drželi mimo.
Snažil jsem se získat informace, abych mohl dělat racionální rozhodnutí.
Prezident mi řekl: „Zavolejte George Teneta,“
ředitele CIA, mého šéfa,
„a řekněte Georgeovi, že chci vědět jako první,
jestli cokoli zjistí o tom, kdo to udělal.“
Prezident se zoufale snaží o útocích zjistit víc,
záhy však čelí nové výzvě.
Ten den jsme v Air Force One měli problémy s komunikačním zařízením.
Telefon, kterým se měl prezident spojit s viceprezidentem
a dalšími v bunkru pod Bílým domem, stále vypadával.
Prezidenta telefon doháněl k naprostému zoufalství.
A neměli jsme plnohodnotnou komunikaci.
ŽIVĚ, MIMOŘÁDNÁ ZPRÁVA
Příjem televize. V Air Force One nebyla satelitní televize.
Takže jsme chytali signál,
jak jsme přelétávali nad městy, kde pozemní vysílač
vysílal dostatečně silný signál,
abychom ho zachytili ve 12 kilometrech.
Jak jsme prolétali různými místními televizními zónami,
měli jsme obraz, problikávalo to a…
Děsivé na tom bylo, že jsme neměli stabilní obraz.
Jak televize naskočila, hltali jsme ji,
získávali jsme nové, čerstvé informace.
A pak když jsme letěli dál a signál vypadl,
obrazovka zešedla.
Ohromné pomyšlení, že nejhorší místo k získání informací
bylo tam, kam měly informace z principu
proudit nejlépe, k prezidentovi Spojených států.
Nyní, náhodou,
jen 73 minut od prvního útoku,
je televizní signál v Air Force One tak stabilní, aby si stihli udělat obrázek.
Za dvě. Dvě, dvě, jednu.
Jsme co nejblíž Světovému obchodnímu centru.
Vidíte tu hasiče, policisty, agenty FBI.
A vidíte dvě věže…
Obří výbuch, na všechny na nás teď padá suť. Radši odsud zmizíme!
To ne!
- Panebože! - To ne!
Panebože!
Do hajzlu. Ježíši.
Kristepane!
- Do haj… Páni. - Běžte! Rychle!
Pozor za vámi.
Do hajzlu.
Ty záběry mám zaryté v paměti.
Na palubě Air Force One bylo slyšet jen motory.
Byl jsem zděšen.
A bylo to strašné.
- Nehýbejte se. - Nehýbejte se.
Nehýbejte se.
Všichni jsme byli jako přikovaní.
Dalo se to jen s hrůzou sledovat a nikdo ani nehlesl.
Jen pomyšlení na všechna úmrtí, k nimž mohlo dojít v tom jediném okamžiku.
Viděl jsem člověka, který se ze všech sil snažil
udržet všechny možné emoce na uzdě.
Emocí, kterou podle mě držel na uzdě čím dál obtížněji,
byl hněv.
Muselo v něm vřít…
„Myslíte, že vám to projde?“
Věděl jsem, že když čelíme útoku,
mým úkolem jako prezidenta je chránit vlast.
A zatím jsem nevěděl, co jsou zač.
Jednou položkou na seznamu bylo nakopat jim zadek.
Chtěl jsem se vrátit do Washingtonu.
Jsem vrchní velitel
a chtěl jsem být v centru dění.
Řekl jsem: „To nemůžeme.
Dokud nezabezpečíme Bílý dům a Washington,
budeme muset letět někam jinam.“
Nepřichází v úvahu, abychom ho vzali do nezabezpečené oblasti.
Navrhl jsem letět na západ, ne na východ.
Najednou jsem ucítil, jak se letadlo otáčí ze severovýchodního směru.
Zavolal jsem Andyho a řekl: „Andy, poleťme do Washingtonu.“
Řekl: „Důrazně se doporučuje to nedělat.“
Řekl jsem prezidentovi, že poletíme na Barksdaleovu základnu
a získáme víc informací, co se děje.
Můžeme nahrát vzkaz pro americký lid.
Už tak procházejí procesem vyžadujícím, aby byli v nejvyšší pohotovosti.
Prezident ale trval na tom, že chce zpět do Washingtonu.
Říkal mi:
„Já jsem prezident Spojených států. Vracíme se do Washingtonu.“
A já řekl: „Tohle rozhodnutí byste teď neměl udělat.
Nemyslím, že je to teď správné.
Musíme zjistit víc.“
A on řekl: „Právě teď to rozhodnutí činím!“
Měl jsem s prezidentem hovor
a doporučil jsem mu, ať se ještě nevrací.
Washington čelil útoku tak jako New York
a bylo důležité, abychom my dva, prezident a viceprezident,
zůstali odděleni.
Andy Card v letadle, já na telefonu
jsme ho přesvědčovali, chápete.
„Ještě ne.“
Protože jsme prostě nevěděli.
Já ani oni jsme nepochybovali,
že já jsem vrchní velitel.
Proto bylo zásadní, abych měl tým lidí, kteří chápali
řetězec velení a úlohu prezidenta.
Ale není třeba říkat,
že pro bezpečnostní složky se zásadním faktorem stala kontinuita vlády.
Uvítali jsme, že prezident souhlasil,
že nebude tlačit na návrat do Washingtonu
a že když dorazíme na Barksdaleovu základnu, budeme se moci přeskupit
a sestavit plán, jak budeme postupovat.
Letadlo pod námi.
56865, centrum Cleveland, rozumím.
Mám dotaz. Máme Boeing 757.
Vidíte ho tam a dokážete určit jeho výšku?
Na jihovýchod.
Vidím.
Je za námi a asi jen 300 metrů nad námi.
Na nebi teď zůstává jen jedno známé unesené letadlo.
Dispečeři ho stopují přes hovor s dalším letadlem.
Klesá. Blíží se naší výšce.
Máme ho na dohled, ano.
56865, držte se od něj dál.
Co nejrychleji leťte na sever.
S omezenými informacemi se však nepotýkají jen dispečeři.
Stejně jsou na tom i lidé v bunkru pod Bílým domem.
Vládl pořádný válečný chaos.
Házelo se konkrétními čísly letů…
ZÁSTUPCE PERSONÁLNÍHO ŠÉFA BÍLÉHO DOMU
…které nás zajímaly.
Pravidelně nám chodily zprávy, kolik jich je ještě ve vzduchu,
kolik jich je nezvěstných.
Letadlo sem, letadlo tam.
Měl jsem zprávy, že u Ministerstva zahraničí vybuchla bomba.
Kolovala spousta informací
a spousta jich neplatila.
Co teď dělá?
Jako by to trochu stáčel na sever. Odpovídá to?
Odpovídá. Jako by teď kličkoval.
V bunkru panovaly především obavy,
kolik je ve vzduchu letadel, která teroristi využívají jako zbraně
a míří na další cíle po celých Spojených státech,
a jak se s nimi vypořádat.
Protože to jsme netušili.
Kličkuje.
Děkuji.
V žádném manuálu se nepíše,
co v takové situaci dělat.
V zásadě jsme jednali podle vlastních zkušeností a uvážení.
MINISTR DOPRAVY
Seděl jsem naproti viceprezidentovi,
když vešel vojenský pobočník
a oznámil, že další letadlo míří na jih na Washington.
Předpokládalo se, že jde o unesené letadlo.
Ukázalo se, že jde o let United 93.
Požádal viceprezidenta o povolení k zásahu vojenského letounu.
Viceprezident použil vojenský termín.
VOJENSKÝ PORADCE VICEPREZIDENTA
„Přeberte dráhu.“
Všichni tam věděli, co to znamená.
„Sestřelte ten letoun.“
Rozhostilo se ticho, jak lidi vstřebávali
ten právě vydaný rozkaz.
Zatelefonoval jsem prezidentovi.
Získal jsem jeho svolení, že to tak chceme.
Nevěděli jsme, kolik dalších unesených letadel je ve vzduchu.
Učinil jsem rozhodnutí.
Jestli mi to dělalo radost? Ne.
Zda jsem si ale byl tím rozhodnutím jist? Ano.
United 93. Víte o něm něco?
Jo, doletěl.
- Doletěl? - Ano.
Kdy přistál? Nepotvrdili totiž…
Nepřistál.
Jako doletěl?
Jo, severovýchodně od Camp Davidu.
Přišel jeden z referentů a řekl:
„Dráha byla vyřazena.“
A viceprezident řekl: „To letadlo je sestřelené?“
A on řekl: „Dráha byla vyřazena.“
Viceprezident se na mě podíval a řekl: „Přebrali jsme tu dráhu my?“
A já odpověděl: „Já nevím.“
Měli jsme dobrý důvod domnívat se, že jsme to letadlo sestřelili.
Zatímco se obyvatelé bunkru snaží určit,
jestli byl let United 93 ukončen jejich vlastním přičiněním,
jejich pozornost se náhle obrací k New Yorku.
Před hodinou se lidé na benzínkách
otáčeli a sledovali kouř nad městem.
Lidi z krámků a obchodů se vycházejí podívat.
Teď utvářejí velké skupiny.
V jednom rohu se skupina lidí drží za ruce a modlí.
Jsem na uzavřeném mostě Manhattan Bridge… Je otevřený pro pěší.
Někteří ho přecházejí, ale nemají možnost…
Když se podívám nahoru, něco… Zdá se, že budova jde…
Jde k zemi? Padá druhá věž Světového obchodního centra?
Ano, to je ta druhá věž. To je ta druhá…
Ani se nezhroutila. Prostě se roztavila.
Můj mozek nedokázal zpracovat, co jsem sledovala.
Tohle byl závažný útok na Spojené státy.
A bylo celkem zřejmé, že to bude stát mnoho životů.
To byla sžíravá chvíle.
Sledovali jsme televizi a nedalo se nic udělat
ani z mocenského centra největší velmoci na planetě.
V té místnosti jsme ale museli vymyslet,
co udělat, aby se zabránilo něčemu dalšímu takovému.
V této chvíli národní tragédie,
od Air Force One po bunkr,
se vláda obtížně snaží znovu získat kontrolu.
Komunikační zařízení v bunkru byla nevhodná,
měli jsme obrazovku…
Nevěděli jsme, co se venku děje, když totiž šel obraz, nešel zvuk.
Když šel zvuk, nešel obraz.
A to bylo děsivé.
Země nevěděla, co se děje, a nevěděli jsme to ani my.
A to je dost hrozivé.
Vláda na tuhle chvíli nebyla dobře připravená.
Samotný bunkr byl zastaralý.
Nábytek i technika byly staré minimálně 20 let.
Vzpomínám, jak mě velitel bunkru odtáhl stranou,
když hladina kyslíku v bunkru začínala být nebezpečně nízká,
protože v něm bylo moc lidí.
Všichni začali usínat. Napadlo mě: „Něco tu nehraje.“
No, vyčerpali jsme si kyslík
a vydechovali vlastní oxid uhličitý.
Jako bychom se sami trávili.
Nakonec jsme spoustu lidí poslali někam jinam.
Nepotřebovali jsme vás tam.
Zatímco vláda svádí boj s omezeními bunkru,
přichází zpráva o akutní hrozbě pro Air Force One
a je ihned předána prezidentovi.
Přišla zpráva ve znění: „Angel je další.“
Angel bylo kódové označení Air Force One.
Každým to otřáslo.
Kdo zná kódové označení Air Force One?
Když se to doslechl pilot Air Force One plukovník Tillman,
postavil ke schůdkům vedoucím do kokpitu
bezpečnostního důstojníka letectva,
který měl pokyn nikoho nepustit nahoru.
Přeberte si to.
Úkryt uvnitř úkrytu
a pilot se obává, že by se někdo z prezidentova okolí
mohl pokusit zaútočit zevnitř a sejmout Air Force One.
Snažíme se zjistit, jak přesně by na nás mohli zaútočit.
V tuhle chvíli bylo třeba počítat s nejhorším.
Nějak na nás zaútočí ve vzduchu. Musíme se na to připravit.
Jak jsme zjistili, že cílem je prezident, nic jsme nenechali náhodě.
Vzali jsme jim snad všechny zbraně.
Udělali jsme prostě, co šlo.
Ale nikdy nevíte.
Prezident je v přední části letounu.
Personál a Tajná služba jsou veprostřed letadla
a média a všichni hosté v zadní části.
Takže jsme povolali agenty do přední části letounu
a postavili je k prezidentově kabině,
aby se do přední části letadla nikdo nedostal.
Měli tam zákaz vstupu i ti nejvýše postavení zaměstnanci Bílého domu,
pokud je prezident nezavolal.
Zatímco na palubě je zesílena ochrana,
přetrvávají reálné obavy z útoku zvenčí.
Air Force One letí po nahodilé trase.
Dobře.
Nevíme, kam míří,
ale stále nemají doprovod stíhaček.
- Ještě ne? - Ne.
Potěš pánbůh.
V té chvíli
jsme představovali cíl.
A rozhodně jsme neznali rozsah celého toho útoku.
Nevěděli jsme, jestli jsme v začátku, uprostřed, nebo u konce.
Většina lidí by řekla, že nejbezpečnější místo
je vedle prezidenta Spojených států.
Tehdy to poprvé bylo s otazníkem.
„Možná tohle není to nejlepší místo, kde být.“
A zničehonic se ozvala vysílačka.
Byly to dvě stíhačky F-16: „Kryjeme vás.“
A to byl ten nejúžasnější pocit, protože to jsou naši,
objevili se, letí po našem boku.
Klečel jsem na jedné noze,
ruku na římse pod okénky, a díval se ven.
Lidi si jistě myslí, že Air Force One doprovázejí stíhačky stále,
ale v USA je to tak jen zřídka.
A prostě…
ZÁSTUPCE TISKOVÉHO MLUVČÍHO
To na mě vážně dolehlo.
Nebylo to prostě…
Nebylo to prostě nic, nad čím bych předtím uvažoval.
Proč Air Force One potřebuje doprovod stíhaček?
Ukázalo se, že šlo o hrozný sled pochybení.
Volající slovo „Angel“ nepoužil. Řekl: „Air Force One je další.“
Jeden zpravodajský důstojník udělal, co bral jako běžnou praxi.
To on použil slovo „Angel“
a předal to takhle do bunkru pod Bílým domem,
kde byl viceprezident,
který to předal prezidentovi a řekl: „Angel je další.“
Množství informací, které jsou nesprávné,
když zažíváte krizi, informace se nefiltrují
a lidi je pro jistotu předávají dál, je ohromné.
Máme zprávu, že dnes ráno havarovalo velké letadlo
v západní Pensylvánii. Boeing 767.
Nevíme, jestli to nějak souvisí s tím,
co se stalo v New Yorku a Washingtonu.
Zatímco se veřejnost dozvídá, že havaroval čtvrtý letoun, let United 93,
vláda se stále snaží zjistit,
jestli k pádu vedly její kroky.
Vzpomínám, jak viceprezident telefonoval do Pentagonu a říkal:
„Musíte vědět, jestli jste zaútočili na civilní letoun, nebo ne.“
A oni stále opakovali: „Nemůžeme to potvrdit.“
V Pentagonu to museli zevrubně prověřit,
aby měli jistotu, že dostaneme správnou odpověď.
Nakonec nám sdělili: „Ne, my jsme ho nesestřelili.“
Let United 93 reálně havaroval,
ještě než byl vůbec vydán rozkaz k sestřelení.
Únoscům se postavili sami cestující, ne vláda.
Ukázalo se, že cestující na palubě
dokázali jednat rychleji a účinněji než my.
Lidi vtrhli do kabiny, obětovali vlastní život,
aby zachránili spoustu životů druhých.
A stále žasnu nad takovým charakterem.
Kdykoli na to myslím, vždy mi vžene slzy do očí,
jakou oběť ten den v Shanksville učinili.
Jim Kallstrom,
bývalý pracovník newyorské pobočky FBI, je ve vysílání.
Jime, co myslíte?
No, v první řadě myslím na ten obrovský počet obětí.
Počet mrtvých je naprosto zdrcující.
Toto je den, o němž se za 50 let
budou naše děti učit,
že tehdy jsme vstoupili do války s terorismem na americké půdě.
Jak o tom mluvíte, došlo mi,
že je teď moc důležité něco jiného.
A nechci, aby to vyznělo melodramaticky.
Kde je prezident USA?
Prezident USA vedl… Vím, že nevíme, kde je.
Záhy ale země bude potřebovat vědět, kde je.
Největší město Ameriky je zpustošené,
její vojenské velitelství v plamenech
a její prezident nyní daleko od domova.
BARKSDALEOVA LETECKÁ ZÁKLADNA
Místo Washingtonu jsme letěli do Shreveportu v Louisianě.
Víte, ten den přinesl i humorné momenty.
Jeden nastal, když jsme přistáli.
Říkal jsem si, že přicházíme ze scény filmu Dr. Divnoláska.
Měli cvičení bombardérů.
Takže jsme měli naložené bombardéry.
A naložili nás do nějakého vozu.
Neměli obrněnou limuzínu pro prezidenta.
Přijel modrý minivan Dodge, aby odvezl vůdce svobodného světa do bezpečí.
Prezidenta USA jsem nikdy v minivanu jet neviděla.
A byl tam vojenský řidič, který byl evidentně tak vyděšený,
že se odtamtud okamžitě vyřítil.
Uháněli jsme po asfaltu
a já seržantovi za volantem řekl:
„Chlapče, tady nikdo z Al-Káidy nebude, tak to vem v klidu na velitelství.“
Tam mi hrozilo největší nebezpečí za celý den.
Šli jsme do kanceláře velitele.
Měl skvělé komunikační vybavení. Spojili jsme se s Washingtonem.
V těch rozhovorech jsme se snažili zjistit:
„Jaké máme další zprávy? Co víc bychom měli vědět?
A snaží se tohohle zneužít někteří z našich nepřátel?“
Tohle je období obrovské nejistoty.
A jak jsme začínali posilovat obranu,
chtěli jsme mít jistotu, že Rusové chápou,
že žádnými z těch zbraní nemíříme na ně.
Dělalo mi starosti, že Sověti ten den prováděli cvičení.
A nechtěli jsme, aby si špatně vyložili,
co se tu děje.
Když my uvedeme své vojsko do pohotovosti a Rusové zase to své a tak dokola,
zanedlouho se skutečně ocitneme ve válečném stavu,
kdy se začnou dít věci.
Tyhle obranné postupy jsou do značné míry automatické.
Jsou vytvořené tak, aby se zamezilo lidské chybě,
a to s sebou jako vedlejší efekt nese vyloučení lidských bytostí,
když je třeba je do procesu zařadit.
Proto jsem tedy telefonovala s prezidentem Putinem
a řekla jsem: „Pane prezidente, naše ozbrojené síly vystupňují pohotovost.“
A on řekl: „Žádný strach. Naše ji omezí. Zrušili jsme všechna cvičení.“
A vzpomínám, jak jsem se v duchu skoro smála:
„Jistě že víte, že naše armáda zvyšuje pohotovost. Vy to vidíte.“
Ale přesně v tu chvíli mi došlo, že studená válka skutečně skončila.
Putin zareagoval správně.
V takto závažné krizi
je stěžejní, aby se vedení vytrvale snažilo konejšit lid.
A to se podle mě nedá přehnat.
V bezprostředním okamžiku krize.
Proto tedy bylo zásadní,
abych pravidelně promlouval a oznamoval nově zjištěné skutečnosti.
Sledoval jsem ho pohledem reportéra, ale i jako Američan.
Chci ujistit americký lid…
…že veškeré zdroje federální vlády…
Poslouchal jsem jeho slova a stejně pozorně sledoval i jeho tvář.
A to nejspíš platilo o všech lidech v místnosti, ať šlo o reportéry, nebo ne.
Neřeknu, že vypadal utrápeně,
ale vážnost situace se mu zřetelně promítla do tváře.
Bůh žehnej.
A zase jsme byli odstřihnutí.
Ale na telefonu je Ann Compton z ABC.
Možná nás odsud rychle vyženou… Odcházíme?
Fajn, Petere, tak odcházíme a myslím…
- Kam jdete, Annie? - Petere, netuším.
Bush trvá na návratu do Washingtonu
a nařizuje rychlý odlet z Barksdaleovy základny.
Vzpomínám na nástup do Air Force One. Jen rychle zavřeli dveře.
A už jsme vzlétli.
Chtěl jsem se vrátit do Washingtonu.
A objevovaly se námitky.
Říkal mi: „Vracíme se do Washingtonu,“
a jakoby mi to nařizoval.
A já na to:
„Vážně si nemyslím, že byste se teď měl takhle rozhodnout,“ znovu,
což jsem mu opakoval stále dokola.
Ježíši, ten se na mě naštval. Byl na mě hrozně naštvaný.
Asi jsem na něj trochu řval.
Já se ale chtěl dostat domů.
Bezpečnostní orgány mi ale sdělily, že je to nebezpečné.
Vzpomínám, jak říkal: „Já před nima neuteču.“
Chtěl bojovat. Byl připraven na boj.
Jako dohled musíme umět říct prezidentovi ne.
Ze zákona Air Force One létá dle uvážení Tajné služby.
Tak jsme mu museli vysvětlit, že máme za úkol
zajistit úřadu prezidenta Spojených států bezpečí
a, zkrátka, že o tom nerozhoduje on.
Jo, byl vzteky bez sebe.
A v podstatě se spíš podvolil, než že by to schvaloval.
Hlavně jsme pak mohli letět tam,
kde byly ještě lepší bezpečnostní a komunikační podmínky.
Offuttova letecká základna leží 75 minut severně
a má vybavení, které nám umožní shromáždit
všechny důležité vládní činitele
v rámci zabezpečené videokonference.
Prezidenta to ale nenadchlo
a dal jasně najevo, že teď se mu postavili naposledy.
Takže čím dřív, tím líp.
To, jak dnes prezident využije svůj čas,
co ho uvidíme dělat, je zcela zásadní.
Ne jen pro zemi, ale i pro něj.
Je v kleštích.
Řekl, že národ prochází zkouškou. Zkouškou prochází i nový prezident.
Pro většinu Američanů je hlavní,
aby jim dal najevo, že koná,
že hodlá převzít kontrolu nad situací,
a jak řekl, dopadnout ty, kdo to mají na svědomí, a potrestat je.
Viděl jsem, jak Amerika reaguje.
Víte, opravdu nejsem moc nedůtklivý člověk,
ale měl jsem zlost, že zabili Američany.
Zlost však brání racionálnímu rozhodování.
Pro prezidenta je zásadní rozhodnout,
až když plně rozumí prostředí a faktům.
Prezident si mě zavolal do kanceláře. O samotě, řekl.
Pak se na mě prezident podíval a řekl: „Michaele, kdo to udělal?“
Řekl jsem, že jsem neviděl žádné informace,
které by nás dovedly k pachateli,
takže mu můžu poskytnout jen svůj nejlepší odhad.
Ne precizně analyzované zpravodajské informace.
On na to: „Chápu to upozornění, tak spusť.“
Tohle je celý George Bush.
No tak jsem řekl: „Pane prezidente, existují dva národní státy,
které by tohohle byly schopny.
Írán a Irák.
Ani jeden z nich ale nemá co získat,
takže nemyslím, že to byli oni.“
Řekl jsem mu, že podle mě na konci vyšetřování
bude Al-Káida a bin Ládin.
Řekl jsem: „Pane prezidente, jsem si tím tak jistý,
že na to vsadím budoucnost svých dětí.“
Pak tam skoro pět minut jen tak seděl.
Moje úloha se změnila.
No, přeformuluji to. Moje úloha najednou byla naprosto jasná.
Uvažoval jsem: „Jestli je to Al-Káida, co udělat, aby pocítili spravedlnost?“
OFFUTTOVA LETECKÁ ZÁKLADNA
Když jsme doletěli na Offuttovu základnu, prezident řekl:
„Chci ihned zpět do Washingtonu.“
Plán tedy zněl: „Pojďme do bunkru a vyslechněme si novinky.“
Měl to ale v hlavě, co jsme dorazili. „Chci zpět do Washingtonu.“
Ann Compton, která je celý den s prezidentem, telefonuje z Nebrasky.
A my ji nechceme ztratit.
Annie, slyšíš mě?
- Ano, Petere, slyším a… - Co děláš v Nebrasce?
No, až do přistání jsme nevěděli, kde jsme.
Prezident Bush je tu v sídle Velitelství strategických sil
a zmizel dolů do králičí nory, Petere.
Dolů do malé červené cihlové budovy,
do podzemního bunkru,
kde bude prezident předsedat jednání Národní bezpečnostní rady
v rámci telekonference.
Byl na Offuttově letecké základně,
dělo se tohle všechno a on se nemohl vrátit.
A byl opravdu jakoby uvězněný.
To jsem vycítila z jeho frustrace.
Nemohl být tam, kde potřeboval.
Dopoledne
opatření na ochranu prezidenta omezila jeho přístup k informacím.
Ale nyní, 22 metrů pod zemí
a šest hodin po útoku prvního letadla,
konečně má aktuální zpravodajské informace.
Na obrazovce byl George Tenet a informoval prezidenta
o skutečnostech, které jsme odhalili
během posledních pár hodin.
Víme, že to byla Al-Káida?
Mysleli jsme, že ano.
Ředitel CIA potvrdil, že ano.
George řekl: „Víme, že to provedla Al-Káida.“
Povídá: „Pane prezidente, potvrdíme to ráno, ale víme to.“
A prezident řekl: „Jak to víte?“
A tehdy George řekl:
„Na seznamech cestujících byli lidi ze seznamu sledovaných subjektů.“
Prezident se otočil na mě.
A z jeho pohledu jsem vyčetl:
„Snad jsem řekl, že to chci vědět jako první.“
V tom pohledu se značilo zklamání ze mě.
Prezident v podstatě vystoupil z televizní obrazovky a řekl:
„Jsme ve válce s terorismem
a ode dneška je tohle priorita naší vlády.“
To nám všem řekl jako první.
Chtěl jsem dát jasně najevo, kdo to tu vede.
Netvrdím, že se někdo vzpíral,
ale týmy fungují lépe, když se vedoucí, v tomto případě, přihlásí k zodpovědnosti.
A chtěl jsem, aby věděli, že potřebujeme plán řešení
a že každý musí hrát určitou úlohu.
Vzpomínám, jak řediteli FBI říkal:
„Vaše úloha se právě změnila.
V FBI jste zvyklí chytat zloduchy poté, co je zločin spáchán.
Teď máte za úkol zamezovat teroristům spustit další útok.“
Zavolal jsem zástupci George Teneta
a ten mi řekl, že informace, které ten den CIA získala
ohledně Al-Káidy, bylo zakázáno vynést z budovy.
A já jsem dost hlasitě a za použití pár sprostých slov řekl:
„Ten zákaz platí pro prezidenta Spojených států?“
Na druhém konci dlouhá pauza.
A já řekl: „Hned mi to pošlete.“
A třískl jsem telefonem.
Prezident se George konkrétně zeptal, jestli podle něj přijdou další útoky.
A George Tenet prezidentovi odpověděl: „Myslím, že pro dnešek už je hotovo.“
Když prezident vyslechl všechny přednesené informace
i odpovědi na všechny své otázky,
postavil se, bouchl rukou do stolu
a řekl: „Jedeme domů.“
Rozhodl jsem se vrátit do Washingtonu.
V plánu bylo přednést projev k národu.
A přednášet projev k národu
z bunkru uprostřed Nebrasky, to neodpovídalo mé představě vůdcovství.
Řekl jsem: „Jestli mám přednést projev k národu,
bude to z Washingtonu. A vracím se domů.“
Na zpáteční cestě prezident nastoupil do Air Force One
a nejdřív se stavil v kabině Tajné služby, poděkoval agentům, poplácal je po ramenou.
A stavil se ve dveřích do novinářské kabiny.
Rukou naznačil, ať si nepíšeme. Nechtěl, abychom ho citovali.
A pak řekl: „My ty grázly dostaneme.“
A dívám se z okna Air Force One
a je nádherné, sluncem zalité odpoledne.
A zdálo se, že to nejhorší máme za sebou.
Byl to den plný velkého smutku.
A já věděl, že máma s tátou budou mít obavy, jak se cítím.
A nakonec jsem je sehnal.
Matka vzala telefon a já říkám: „Matko, kde vlastně jsi?“
Ona: „Jsme u Milwaukee.“
Já: „To snad ne. Co tam děláš?“ A ona: „Uzemnil jsi naše letadlo.“
No a… To byla celá máma.
Jestli jsem o ně měl strach? To si pište.
Ale když byli v bezpečí, měl jsem klid.
Prezident cítil jistou úlevu,
ve smyslu: „Mám radost, že se vracím do Washingtonu.“
Myslím, že spousta lidí cítila úlevu, že je po všem.
A já si říkal: „Nevím, jestli vážně víme, co se děje,“ chápete?
Prostě máme pocit, že je po všem.
Doprovázejí nás stíhačky F-16,
ale je jisté, že celá teroristická akce skončila?
Obavy Tajné služby zesilují,
jak se náhle objeví nové informace,
jež opět zvýší napětí.
Po cestě zpět
ústředí CIA do Air Force One šifrovaně odfaxovalo soubor materiálů.
Podle informací
jedné evropské zpravodajské služby to,
k čemu toho rána došlo, byla první ze dvou vln útoků
proti území USA.
Bylo to celé součástí plánu, jak nás dostat zpět do Washingtonu,
aby se mohla uskutečnit druhá vlna?
Prezident právě zažil nejhorší útok na Spojené státy
v amerických dějinách.
A tady nám jeho zpravodajský pracovník ukazuje informace,
podle nichž by se na nás mohla řítit druhá vlna.
Neřekl nic, co by naznačovalo, že ho to tvrdě zasáhlo,
ale bylo mi to jasné jen z výrazu v jeho tváři.
Hodně jsem se obával dalších útoků. Hodně.
Cítili jsme se v bezpečí.
A zničehonic…
…skupina zabijáků dokázala prolomit naše tak zvané obranné mechanismy
a během chvilky zabít 3 000 lidí.
Zatímco prezident řeší možné další útoky,
prohlubují se dopady původních úderů.
Třetí budova komplexu Světového obchodního centra hrozí zhroucením.
A je to. Padá.
Kurva.
Jsme… Je to… Byli tam lidi?
Právě se zhroutila třetí budova Světového obchodního centra,
47patrová budova číslo sedm.
Máme tam zpravodajku CBS Cami McCormick.
Všichni začali křičet,
lidi utíkali, zavládla panika, protože se zdálo…
Jako by se na nás valila prašná bouře.
Strach v ulicích New Yorku
odpovídá náladě mnoha pasažérů Air Force One.
Myslím, že vzhledem k nejasné budoucnosti
jsem zažila pár chvil opravdového strachu, že už nespatřím svou rodinu.
Na mnoha úrovních se přijímala preventivní opatření,
která ve mně, a jistě i v ostatních, budila obavy,
že bychom se nemuseli dožít rána.
Vzpomínám, jak nás lékař Bílého domu plukovník Dick Tubb
všechny obcházel a dával nám takové tabletky.
Koukla jsem na něj: „Doktore, co to je?“
On: „Ciprofloxacin, vemte si ho.“
Ciprofloxacin je preventivní prostředek proti antraxu.
Museli jsme být připraveni na vše.
Tak jsem si ty tabletky vzal. Rozhlédl jsem se a přišlo mi:
„Nikdo další si všechny tabletky nevzal.“
Tak jsem sebral krabičku
a tam stálo: „Berte jednu tabletu denně následujících sedm dnů.“
Já si je vzal všechny.
A v duchu jsem si řekl: „Ty blbej pitomče. Právě ses zabil.“
Fakt jsem myslel, že jsem se zabil.
Pochopitelně jsem to ve zdraví přežil.
Tak vznikl vděčný vtip o tom, jak jsem se 11. září předávkoval v Air Force One.
Zatímco přetrvávají obavy z druhé vlny útoků,
do Air Force One prosakují další šokující zprávy.
Mimořádná informace ohledně nárazu do Pentagonu.
Zdá se, že na palubě byla Barbara Olson.
Pravidelná komentátorka CNN a manželka generálního prokurátora Teda Olsona.
Když se v médiích objevilo, že zemřela manželka Teda Olsona Barbara Olson,
v tu chvíli bylo dost obtížné zachovat klid.
Bylo to…
…tak osobní.
Většina pracovníků v Bílém domě znala Teda Olsona
i Barbaru Olson.
Pamatuji, že Harriet Miers byla její blízká přítelkyně.
A když jsme se to dozvěděli, ve světle všeho,
viděl jsem, jak prezident Harriet objal,
aby ji utěšil ve chvíli zármutku.
Šel jsem tehdy spát kolem půlnoci
a na polštáři ležel vzkaz od Barbary.
„Tede, miluji tě víc, než jsem kdy myslela, že lze milovat.“
„Jsi můj nejlepší přítel, milenec, jsi pro mě vším.
Všechno nejlepší k 61. narozeninám.
A buď si jist, že když tyto řádky čteš, myslím na tebe.
Dobře se vyspi a v pátek to spolu oslavíme.
S láskou Barbara.“
LETIŠTĚ SARASOTA-BRADENTON
Téměř devět hodin po odletu z Floridy
a po téměř 5 000 kilometrech strávených ve vzduchu
BARKSDALEOVA LETECKÁ ZÁKLADNA
OFFUTTOVA LETECKÁ ZÁKLADNA
prezident konečně přistál na Andrewsově letecké základně…
ANDREWSOVA SPOJENÁ ZÁKLADNA
…u Washingtonu.
Standardně se z Air Force One přestoupilo do Marine One.
Vždy při tom panuje vzrušení a radost. Už ne.
Bylo úplně cítit chladné, drsné napětí.
Ve vzduchu byl hmatatelný pocit strachu.
Vrtulníky Marine One jsou dva.
Jeden je taková volavka.
Nemělo by se vědět, kterým letí prezident.
Já byl v tom druhém
a chtěl jsem ceduli, na které by bylo: „Ne, on je v tom druhém.“
Letěli jsme nad korunami stromů, kličkovali jsme,
asi protože by nás tak raketa z raketometu měla menší šanci trefit.
Kličkovali jsme, doletěli jsme k řece Potomac
a uviděli jsme kouř stoupající z Pentagonu.
Byl to neskutečný okamžik, protože Kapitol byl prázdný,
až na vojenská kontrolní stanoviště v hlavních průjezdních bodech.
A v pozadí doutnal Pentagon.
A byla to válečná zóna.
A tenhle obrázek nikdy nezapomenu.
Byl jsem totiž válečný prezident a mířil do válečné zóny.
Prezident vyhlédl z okénka
a řekl: „Nejmohutnější budova na světě je v plamenech.
Právě jste byli svědky války 21. století.“
Jenom to tak nahlas prohodil.
Urovnával si myšlenky.
Tohle byl jiný typ války.
V minulosti Amerika válčila proti národním státům.
Měly hlavní město. Měly armádu… pozemní vojsko nebo námořnictvo.
V tomhle případě jsme ve válce se stínovým státem.
BÍLÝ DŮM
Mluvili jsme s prezidentem
o jeho večerním projevu k národu.
Pamatuji si, že mu přišlo,
že to vypadá, jako by ho naháněli po celé zemi,
a že to nebudí dojem síly a ujištění, jaké lidé potřebují.
A to ho deptalo.
Prezident musí vystupovat rozhodně, aby se vypořádal…
…s nepřítelem.
Když mluví z oválné pracovny, má to váhu.
Začali jsme to řešit dost rychle.
Na přípravu prezidentských projevů k národu
obvykle bývá o něco víc času, v řádu dnů.
A na tohle byly jen hodiny.
Při přípravě projevu k národu se vyskytly dost napjaté chvíle.
Evidentně unavení a vystresovaní lidé
snažící se dát dohromady další kroky.
Tohle byl první útok na území,
na svrchovaném, domovském území Spojených států
od války roku 1812.
Měla jsem silný dojem, že jsme pohlédli do tváře ďábla.
A vypadalo to, že by každou chvíli mohl přijít další útok.
Země byla stále ještě v šoku.
A pořád se řešilo, jestli je to tedy vrchní konejšitel.
Nebo vrchní velitel? Máme se začít připravovat na válku?
V úvodu toho proslovu podle mě bylo víc ujišťování, než chtěl.
Chtěl o něco víc bojovnosti, což taky dostal.
Prezident v zásadě musí udávat tón
a to George Bush dělal.
Věděl, co chce.
Ty změny byly nezbytné, aby se zabránilo tomu, co se nám 11. září stalo.
K minimalizaci rizika.
Úlohou prezidenta je chránit americký lid před újmou.
DNES DOŠLO K ÚTOKU NA NÁŠ ZPŮSOB ŽIVOTA, NA NAŠI SVOBODU…
Někteří prezidenti to řešit nemusejí, jiní ano.
Ukázalo se, že já musel.
Dvě minuty.
Velice na mě zapůsobilo
vidět prezidenta vrátit se do oválné pracovny.
Byl jiný.
Byl to válečný prezident.
Mrtvá moucha.
Jedna minuta.
Vzpomínám, jak jsem si říkal:
„Bože, v té oválné pracovně jsem byl před třemi dny.
A páni.
Závěsy jsou stejné. Koberec je stejný. Nic není stejné.“
Dobrý večer.
Dnes se naši spoluobčané, náš způsob života,
samotná naše svoboda staly terčem útoku
při sérii promyšlených a vražedných teroristických činů.
Oběti byly v letadlech nebo ve svých kancelářích.
Sekretářky, obchodníci a obchodnice, vojenští a federální zaměstnanci,
mámy a tátové, kamarádi a sousedé.
Měli jsme pocit, že by určité věci měl říct okamžitě.
Takové, které by už znovu neměl příležitost říct.
A Bushova doktrína,
„pokud ukrýváte teroristu, budeme vás brát jako teroristu“,
byla jedna z nich.
Chápali jsme, že je to troufalé. Že to má důsledky.
A tak jsem vytáhla tu větu,
šla jsem s ní za ním a zeptala se: „Chcete tohle říct?“
A on odpověděl: „Ano. Musím to říct teď.“
Probíhá pátrání po těch, kdo za těmito odpornými činy stojí.
Nařídil jsem veškerému personálu zpravodajských a bezpečnostních složek,
aby zodpovědné osoby nalezli a předali je spravedlnosti.
Nebudeme rozlišovat mezi teroristy, kteří tyto činy spáchali, a těmi,
kdo je ukrývají.
Zahrnutí Bushovy doktríny do prezidentova proslovu byla sporná otázka
během minut před přednesením projevu.
Je totiž velmi závažné,
když Spojené státy vyhlásí, že když poskytujete útočiště terorismu,
jste nyní nepřítelem Spojených států.
Zabili tisíce Američanů, víc, než jsme ztratili v Pearl Harboru.
To byl válečný čin.
Já jsem za tím stál.
Já jsem chtěl být co nejagresivnější při dosahování našeho cíle.
Tím bylo udržet zemi v bezpečí.
Jistě že jsme všichni trpěli a byli vyděšení.
MINISTR ZAHRANIČÍ
Nikdo nechce jít do války, pokud se jí dá vyhnout.
My jsme ale založením agresivní národ.
Zvlášť když je někdo agresivní vůči nám.
Když se mě ptají na některé věci, co jsme v rychlosti dělali,
ráda bych se lidí zeptala: „Co byste udělali vy?“
Neměli jsme čas příliš diskutovat o tom,
jak si s tím poradit.
Nikdo tento den nezapomeneme,
jdeme však kupředu, abychom bránili svobodu
a vše, co je v našem světě dobré a spravedlivé.
Děkuji vám. Dobrou noc. A Bůh žehnej Americe.
Nikdo tehdy nevěděl, kam to celé dospěje.
Tak či tak jsme ale šli do bitvy jako národ.
Jak, kde a co to bude,
jak dlouho to potrvá,
jak velká nebo malá to bude námaha, to nikdo nevěděl.
Udělali jsme všechno, co jsme uměli.
Ale pod naším dohledem zemřely 3 000 lidí.
Přehlédli jsme něco? Mohli jsme informace lépe analyzovat?
To prostě člověka užírá.
A nedá se s tím úplně vyrovnat,
protože už z podstaty jsme neudělali dost.
Ten útok se odehrál.
Víte, hodně jsem o tom přemýšlel.
Jestli jsme mohli udělat něco víc, ať mi někdo ukáže, co to je.
Dá se rozhodovat jen podle informací, co máte.
Byla tam jedna vágní zmínka o teroristech používajících letadla,
ale nešlo o konkrétní zpravodajskou informaci.
Dobře, děkuji. Tak pojďte.
Děkuji. Jdeme.
Tak jo. Smutný den.
Díky.
14. ZÁŘÍ 2001
STÁTNÍ POLICIE
Po třech nejdelších dnech v úřadě
letí George Bush do centra Manhattanu,
aby dějiště zkázy poprvé spatřil na vlastní oči.
Jak jsme se blížili k New Yorku, asi deset kilometrů před ním
kouř foukal na jih.
A kabinu vrtulníku zahltil
ten příšerný zápach.
Spáleného plastu, spálené gumy.
A… A…
…lidských těl.
Nikdo ani nehlesl
a pilot Marine One kroužil kolem sloupu dýmu.
Dívali jsme se dolů a viděli záchranáře.
Pak jsme letěli dál a přistáli u Wall Street.
NÁMOŘNÍ PĚCHOTA SPOJENÝCH STÁTŮ
Byli jsme první skupina, která navštívila Ground Zero,
kromě pracovníků záchranných složek.
Bylo to skoro jako v Pompejích.
Vozík na prodej sendvičů opuštěný, pokrytý tím prachem.
Ještě plný sendvičů.
Na stolech ještě pokrmy staré několik dnů.
Jako by všechno zamrzlo v čase.
Víte, je to jak přijít do pekla.
Byla tam mlha… Byl tam zápach smrti.
Čvachtání ve vodě…
Bylo to vážně zdrcující.
Z Ground Zero jsme jeli do Centra Jacoba Javitse.
Zastavili jsme, agent Tajné služby otevřel dveře.
Prezident vystoupil, stál tam člověk z protokolu,
a prezident: „Co je tohle?“
„Shromáždili jsme rodinné příslušníky policistů, hasičů
a záchranářů, kteří se v Ground Zero pohřešují.
Třeba byste jim mohl něco říct.“
Bylo to v mnoha ohledech neuvěřitelně skličující,
byli tam totiž rodinní příslušníci,
kteří čekali, až jejich blízcí vyjdou z těch sutin.
A já ty sutiny právě viděl a věděl jsem, že nikdo nevyjde.
Mým úkolem tedy bylo poskytnout útěchu, jak nejlépe jsem uměl,
lidem, kteří doufali v nemožné.
Naposledy jsem mluvil s Arlene Howard.
Arlene držela odznak.
Její syn George ten den neměl službu,
ale když se to začalo dít, přišel.
Zvedl se, oblékl si uniformu, šel do těch budov a zemřel.
A ona vzala ten odznak z jeho mrtvého těla,
dala ho prezidentovi Spojených států a řekla:
„Tohle…“
„Tohle si zapamatujte navždy.“
Znamenalo to nikdy nezapomenout. Nezapomenout oběti.
Víte, trvalo 20 let,
než se to datum stalo pro spoustu lidí bezvýznamným.
A přesto pro lidi, kteří si tím prošli, bezvýznamné není.
A ten odznak nám připomíná, že nejde o bezvýznamný den.
Osobně si myslím, že to posílilo mou víru.
A rozhodně to posílilo mou víru v americký lid,
viděl jsem totiž Ameriku v nejlepším světle.
PŘI TERORISTICKÝCH ÚTOCÍCH 11. ZÁŘÍ BYLO ZABITO 2 977 LIDÍ.
2. KVĚTNA 2011 ČLENOVÉ JEDNOTKY NAVY SEALS ZASTŘELILI USÁMU BIN LÁDINA,
VŮDCE ORGANIZACE AL-KÁIDA.
TYTO TERORISTICKÉ ÚTOKY VEDLY K 20LETÉMU KONFLIKTU V AFGHÁNISTÁNU,
NEJDELŠÍ VÁLCE AMERIKY.
NA PAMÁTKU OBĚTÍ ÚTOKŮ Z 11. ZÁŘÍ.
Překlad titulků: Jiří Sailer