Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej Boston Center, TMU. Vi har et problem.
Vi har et kapret fly på vej mod New York.
Den 11. september 2001 blev Amerika angrebet.
-Er det en øvelse? -Nej.
Tusindvis af amerikanere blev dræbt. Flere end ved Pearl Harbor.
Det var en krigshandling.
Vi mødte ondskaben ansigt til ansigt.
Dette velorganiserede angreb var en katastrofe for vores land.
Seneste nyt:
Et fly har ramt World Trade Center.
Det var 24 afgørende timer, der påvirkede præsidenten,
landet
og verden.
Vi havde aldrig haft sådan en krise.
Vi var alle knuste.
Vi var alle skrækslagne.
Tyve år efter
genlever regeringens indercirkel en historisk dag.
Der er noget galt med den 747.
Alle fly blev et missil.
De flyver mod kongressen! Gå væk herfra…
De går efter Washington. Muligvis det Hvide Hus.
Hvert øjeblik af denne ekstraordinære dag er foreviget…
Vi har den inderste inderkreds,
og piloten frygtede, at nogen på flyet ville forsøge
at styrte Air Force One.
…og nye, eksklusive interviews…
Vi følger det på tv.
Der var intet,
Jordens mægtigste lands ledelse kunne stille op.
Vi måtte bringe præsidenten i sikkerhed.
Den 11. september er ikke før blevet genfortalt på denne måde.
Havde vi overset noget? Kunne vi have regnet det ud noget før?
Tre tusind mennesker døde, mens du havde magten.
Det burde ikke være sket.
Amerika er under angreb.
Og jeg ser til, mens et barn læser.
Det blev sværere og sværere for ham at styre sin vrede.
Det første fly var en ulykke. Det næste var et angreb.
Og det tredje var en krigserklæring.
11. SEPTEMBER 2001
KLOKKEN 6.40 - LONGBOAT KEY FLORIDA
Jeg varmer bare op.
Kom nu, Stretch.
Kom så!
"Stretch, kom så!"
Det kaldte han mig.
Så jeg satte min kaffe og min blok ned og fulgte med…
RICHARD KEIL JOURNALIST, BLOOMBERG 1997-2006
…og indhentede ham. Og så løb vi.
Han løber 5 kilometer på 22,5 minutter?
Det var virkelig urealistisk.
Der løb en sikkerhedsagent bag os
og en anden cyklede foran os med en maskinpistol.
Bush fandt ud af,
at Stretch Keil løb langdistanceløb på universitetet.
Bagefter sagde han: "Tænk, at jeg foreslog, at vi løb sammen."
ANDY CARD STABSCHEF I DET HVIDE HUS 2001-2006
Bush-familien vil vinde.
Ikke engang børnebørnene må vinde i brætspil.
Så her inviterer han en,
som sikkert kan slå ham i løb,
og det var, hvad han fokuserede på.
Hvor langt løb I?
-Omkring fire og en halv. -Mil?
Han pressede mig til et nyt niveau.
Jeg vidste, at han ville nævne det…
Han holdt god fart fra starten af.
-Tak. -Og skattepolitik?
Ikke nu.
Jeg fortalte ham:
"Når du kommer tilbage, gennemgår vi CIA-briefingen
og så tager vi til Emma E. Booker School,
så det bliver en nem dag."
…grader kl. 8. Det er tirsdag den 11. september.
KLOKKEN 8.00 - NEDRE MANHATTEN NEW YORK
Der er primærvalg, og valgstederne er åbne.
Orkanen Erin er stadig over havet, så vi får solskin.
Giants taber deres åbningskamp mandag i Denver. Yankees…
Hvad jeg husker bedst om den morgen…
ANN COMPTON KORRESPONDENT, ABC NEWS 1974-2014
…er det særlige vejr.
Varmt, tørt, klar himmel.
Godt vejr giver folk lidt mere energi.
En af de sidste sommerdage.
Luftfugtigheden fra august er væk.
Og det er stadig ikke efterår.
Den slags vejr minder mig stadig om den dag.
Godmorgen fra American 11. Vi passerer nu 1-9-0 til 2-3-0.
Drej 20 grader mod højre.
Den 11. september begyndte jeg på mit kontor i Det Hvide Hus…
DICK CHENEY USA' S VICEPRÆSIDENT 2001-2009
…med en CIA-briefing.
Nye oplysninger tydede på, at al-Qaeda forberedte noget.
Men der var endnu ikke nok konkrete beviser
til at forstå deres præcise planer.
Stig, og bliv i flyvehøjden 3-5-0.
American 11. Boston.
Det er Boston. Jeg sendte American 20 mod venstre og i stigning.
Men nu svarer han ikke.
Folk vil nok sige, at sommeren 2001 var præget af snak.
TONY ZOTTO VICEPRÆSIDENTENS SIKKERHEDSAGENT
Den morgen havde vi planlagt et ledelsesmøde klokken 10.00,
hvor jeg af sikkerhedsmæssige hensyn ville fortælle agenterne:
"Hvis I rejser med familien,
så har vi hørt snak om flykapringer.
Så vær opmærksom på, hvad der gemmer sig derude."
Men…
Ringer American 11?
Vi har nogle fly.
Vær stille, og det går godt. Vi vender tilbage til lufthavnen.
Prøver du at ringe, American 11?
American Airlines fly 11 var netop blevet kapret,
og præsidenten var på vej til en skole i Florida
efter dagens efterretningsbriefing.
Der var intet særligt ved briefingen.
GEORGE W. BUSH - USA'S PRÆSIDENT 2001-2009
Der var ingen trusselsvurderinger.
Slet ingen omtale af terrorisme.
Men al-Qaeda fik absolut mest opmærksomhed i de briefinger.
Man vidste ikke hvor, hvornår og hvordan.
MICHAEL MORELL - PRÆSIDENTENS CIA-BRIEFER 2001-2002
Der var bare en masse snak om noget stort, der snart skulle ske.
Jeg er Rita Foley fra AP Network News.
KLOKKEN 8.47 - NEDRE MANHATTAN, NEW YORK
Et fly er angiveligt fløjet ind i World Trade Center i New York.
Vi går nu live til New York og Robyn Walensky.
Hvad kan du fortælle os?
Der strømmer massiv røg ud
fra de øverste etager i tårn 1.
Man kan se røgen på lang afstand.
Flyet ser ud til at være i bygningen.
Vi tændte vores tv på rigsadvokaten kontor.
Kommentatoren var forvirret. Folk anede ikke, hvad der var sket.
THEODORE B. OLSON USA'S RIGSADVOKAT 2001-2004
De gættede på, at det var et fly,
og at det måske var en ulykke.
Beklager, men I må væk.
Kom, så går vi.
Min kone, Barbara, var gået ombord på et fly den morgen.
Hun havde udsat sin tur fra den 10. september
fordi min fødselsdag var den 11., og hun ville vente en ekstra dag.
Jeg blev fyldt med rædsel.
Hvad med hendes fly? Hvor var det?
Mens præsidentens kortege nærmer sig skolen i Florida,
begynder de chokerende nyheder fra New York at dukke op.
Jeg mindes ikke, at turen til skolen var lang.
Men undervejs ringede jeg til en tæt ven i New York
for at fortælle, at jeg lige havde løbet med præsidenten.
Og hans stemme lød sær helt fra starten af.
Han sagde, at et fly havde ramt World Trade Center.
Han sagde: "Min svoger er lige flyttet til et nyt kontor i den bygning.
Vi prøver alle at få fat på ham."
I pressebilen
havde sikkerhedsagenten tændt sin radio.
Og vi hørte nogen sige,
at Condoleezza Rice ventede på en sikker telefonforbindelse med præsidenten,
når han nåede skolen.
Pludselig var luften meget anspændt.
KLOKKEN 8.54 EMMA E. BOOKER GRUNDSKOLE
Efter håndtrykkene gik vi med præsidenten til sikkerhedslokalet,
hvor der var sikre telefonforbindelser.
ARI FLEISCHER - PRESSESEKRETÆR I DET HVIDE HUS 2001-2003
Det er beskyttet af Secret Service og altid klar til præsidenten.
Og den nationale sikkerhedsrådgiver, Condi Rice, var i røret.
Min assistent sagde: "Et fly har ramt World Trade Center."
CONDOLEEZZA RICE NATIONAL SIKKERHEDSRÅDGIVER 2001-2005
Jeg sagde: "Sær ulykke." Og ringede til præsidenten.
Jeg troede, at det var en pilotfejl.
Det måtte være en elendig pilot, der var faret vild.
Altså bare en ulykke.
Han havde fået fortalt, at et lille fly var fløjet ind i et af
World Trade Centers tårne.
Jeg var bekymret, men så det ikke som en trussel mod den nationale sikkerhed.
Og det burde ikke forstyrre præsidentens dag.
Det første, man tænker som sikkerhedsagent, er:
"Er præsidenten i fare her?"
DAVE WILKINSON PRÆSIDENTENS SIKKERHEDSAGENT
"Udviser nogen en særlig interesse for præsidenten?"
Det blev besluttet, at præsidenten ikke var i fare.
Så vi lod ham fortsætte dagens program.
Godmorgen. Hej.
-Hej. -Hvordan går det?
Jeg husker, da han kom.
Selv som syvårig ved man jo, hvem præsidenten er.
Jeg husker, jeg følte mig...
CHANTAL GUERRERO SKOLEELEV
…benovet og spændt,
som om jeg skulle til Disney World.
Jeg lagde hånden på hjertet.
Som når man tænker på patriotiske ting som lille.
Hver dag aflægger man troskabseden. Og jeg lagde hånden på hjertet.
-Vær klar. -"Cane."
-Ja, "cane." Vær klar. -"Can."
Ja, "can." Vær klar.
Jeg er ved foden af World Trade Center.
Det var åbenbart et passagerfly.
Det ser ud til,
at det er fløjet ind i den ene side og ud af den anden.
Det er meget muligt.
KLOKKEN 9.00 NEDRE MANHATTEN, NEW YORK
Det ramte med så stor kraft, at hele nabolaget rystede.
Vi taler med et øjenvidne,
der er i Empire State Building.
Hvad kan du se, Bob Bradley?
Jeg så et fly.
Han virkede ikke ude af kontrol, eller som om flyet var i problemer.
Det drejede ikke af. Det styrede bare lige ind i bygningen.
Som om det var hans intention.
Det er mit ansvar at bekræfte,
at vi har de nødvendige forbindelser klar til præsidenten.
KAPTAJN DEBORAH LOEWER - LEDER AF DET HVIDE HUS' KRISELOKALE 2001-2003
Jeg bad mine kolleger om at finde et tv.
Jeg ringede til min chef i Det Hvide Hus' kriselokale.
Så jeg snakkede med ham via trådløs telefon,
mens jeg, ligesom resten af landet,
klokken 9.03 så et andet fly…
...flyve ind i World Trade Centers andet tårn.
Åh gud!
-Du godeste. -Åh nej.
Åh gud!
Da det andet fly ramte bygningen, gik der et gisp gennem rummet.
Vi indså to ting.
Antallet af omkomne.
Og at Amerika var under angreb.
Jeg tænkte også…
"Hvad var sandsynligheden for, at et fly fløj ind i den skole,
hvor vi befandt os?"
-Vær klar. -"Smil."
Ja, "smil."
Sig det højt. Vær klar.
"Smil."
-Hvilket ord? -"Smil."
Ja, "smil." Læs disse ord…
Da jeg står ved siden af præsidenten, går det op for mig,
at han er den eneste, der ikke har hørt om det andet fly.
Og det virkede som en evighed. Det var sikkert kun to minutter.
Og så valgte stabschefen at gå hen til ham
og hviske det i hans øre.
Andy Card kommer op til mig bagfra og siger:
"Endnu et fly har ramt det andet tårn. Amerika er under angreb."
Og jeg ser til, mens et barn læser.
Jeg holdt nøje øje med ham, og hans mund var meget stram.
Et kort øjeblik var der et chokeret udtryk i hans øjne.
Du ser rent faktisk…
DAN BARTLETT - VICECHEF FOR KOMMUNIKATION I DET HVIDE HUS 2001-2002
…USA's præsidents tanker på tv.
Alt, hvad han troede om sig selv som præsident,
blev ændret lige foran én.
Det skete lige nu.
-"Men." Vær klar. -"Men…"
Hvis du har en lederposition under en krise,
er det vigtigt at anslå tonen og ikke gå i panik.
Jeg ville ikke springe op fra stolen
og skræmme en hel skoleklasse.
Så jeg ventede.
Vi måtte flytte præsidenten til et andet sted.
EDDIE MARINZEL - PRÆSIDENTENS SIKKERHEDSAGENT 2001-2005
Han var utrolig udsat.
Hvis nogen kunne planlægge et angreb på World Trade Center,
så kunne de regne ud, hvor præsidenten var.
Vi måtte have i tankerne, at denne situation kunne eskalere,
så jeg fik mine mænd over til venstre side,
og planlagde en evakuering af bygningen.
"Men en dag kom en røver"…
Jeg vidste, at det ville blive en kamp med præsidenten,
for han ville ikke bare forlade stedet.
Udover at fremstå rolig må man sige noget under en krise.
Folk i hele landet var vantro, chokerede og rædselsslagne.
Der er altid et tomrum, og i dette tilfælde
blev tomrummet udfyldt af en psykologisk tsunami.
Læg dem under jeres stole, og mange tak for dit besøg i dag.
Så jeg rejste mig roligt op og gik tilbage til sikkerhedslokalet.
Jeg snakker om det senere.
Det første, jeg sagde, var: "Ring til chefen for FBI,
få kontakt til vicepræsidenten
og til kriselokalet i Det Hvide Hus."
Jeg bad Bartlett om at skrive nogle få ord til præsidenten.
Vi måtte skynde os at samle så meget information som muligt,
for at præsidenten kunne sige nok
til at vise, at han havde styr på situationen.
Dette havde ingen af os prøvet.
Der er ingen vejledning til sådan en situation,
som man bare kan åbne og følge.
Ingen.
Jeg spurgte præsidenten, hvem han ville tale med først.
Jeg sagde, at jeg havde vicepræsidenten i røret.
Den første samtale handlede mest om,
hvorvidt det skulle beskrives som et terrorangreb.
Han og jeg var enig om, at det tydede på det.
Og det lagde fundamentet for alt, der skete derefter.
For mig og Cheney
var det tydeligvis et velorganiseret angreb,
der skulle gøre alvorlig skade på vores land.
Jeg var på kontoret.
KLOKKEN 9.16 - JUSTITSMINISTERIET I WASHINGTON, D.C.
Min assisten kom og sagde: "Barbara er i røret."
Jeg var lettet over, at hun var i live.
Men hun fortalte mig straks, at hendes fly var blevet kapret,
og så blev opkaldet afbrudt.
Driftsleder John Thomas.
Alle bør straks få det her at vide:
American 77 var vest for Charleston i West Virginia
og forsvandt fra vores radar.
Vi tror, at flyet er blevet kapret.
Efter World Trade Center
havde vi muligvis endnu et fly ude af vores kontrol.
Præsident Bush kendte Barbara. Hun var på tv bare to dage tidligere…
BARBARA OLSON ADVOKAT
…og forsvarede ham.
Præsident Bush har ret. Lærer børn ikke at læse, er de fortabt.
Uddannelse er centralt for hans planer. Han har en…
Og alle lederne i hans regering kendte Barbara.
Intetanende om den tredje kapring
var præsidenten og hans folk stadig i fuld gang med at samle information
om de første to angreb.
Alle talte i telefon
og prøvede at finde ud af, hvad der skete.
I tilfælde af den slags brandvarme nyheder
har pressen ofte mere information end regeringen,
fordi de har kameraer overalt.
Så tv-stationerne var en vigtig kilde til information.
Da de viste angrebet igen,
vendte præsidenten sig om for at se, hvor Dan pegede,
da flyet ramte tårnet.
Og man kunne mærke spændingen i luften, da folk lagde telefonerne fra sig
for pludselig at se angrebet for første gang.
Der var en følelse af vantro.
Vi skiftede fra en rolig og smuk dag
til en, hvor verden ændrede sig dramatisk.
Mens præsidenten forholder sig til de grufulde angreb i New York…
…eskalerer situationen i Amerikas luftrum.
KLOKKEN 9.25 - FLYVELEDERCENTER, VIRGINIA
På det tidspunkt forsøgte vi
at begrænse antallet af fly, der lettede.
Jeg beordrede alle fly til at blive på jorden.
Vi havde 4.000 fly i luften.
BEN SLINEY - DRIFTSLEDER FOR USA'S NATIONALE FLYVELEDELSE 2001-2002
Jeg antog, at dette ikke blev gjort af en skør kaprer.
Det var snarere en større gruppes koordinerede handling.
Mens flyvelederne håndterer denne unikke situation,
brydes der ind i endnu et cockpit.
United 93. Der er trafik til højre.
Nitten kilometer mod øst, 3-7-0.
Vi kigger, men ser intet. United 93.
Hey!
Mayday…
Ser I United 93?
Han dalede vist.
United 93. Bekræft 3-5-0.
Ser I United 93 syd for Chardon?
Der er sære lyde. Vi forsøger på kontakt.
-Har I ham? -Nej.
United 93 blev kapret,
kort før præsident Bush skulle tale til nationen,
stadig uden at kende angrebets fulde omfang.
Mine damer og herrer, dette er et svært øjeblik for Amerika.
I dag har vi oplevet en national tragedie.
Det er flyveledercentret.
Jeg er vagthavende flyveleder i det vestlige område.
Alle flyveledelsesenheder bedes lokalisere
al trafik i deres luftrum.
Sørg for, at I har styr på alle fly.
Jeg fik mit mandskab til at bede alle enheder i landet
om at identificere mistænksomme fly.
Jeg overvejede faktisk at lukke luftrummet,
men tøvede, fordi det ville føre til kaos.
To fly er fløjet ind i World Trade Center.
Barbara ringede igen,
og jeg måtte fortælle hende om de to fly,
der var fløjet ind i World Trade Center.
Vi udvekslede nogle kærlige ord,
og så gik linjen død igen.
Nu kan vi sammen holde et øjebliks tavshed.
Sæt jer ned. Forbliv på jeres pladser.
Der er en bombe på flyet.
Cleveland Center. Jeg forstår jer ikke.
Gentag det langsomt.
Der er muligvis en bombe ombord på United 93.
Har du mere information
til at underbygge den påstand?
Han råber det i radioen.
Okay.
Jeg gik fra et lokale med læsende børn,
til at tro, at Amerika var under angreb, på meget kort tid.
Må Gud velsigne ofrene, deres familier og Amerika. Mange tak.
Vi måtte forlade Sarasota og få præsidenten i sikkerhed.
Vi skulle til flyet så hurtigt som muligt,
fordi det sikreste sted for præsidenten på det tidspunkt,
indtil vi fik flere oplysninger, var i luften.
Så vi forlod straks skolen, gik hen til bilkortegen
og ringede med ordene: Vi vil køre meget stærkt.
Vi lukker alle vejkryds med fysiske barrierer
for at sikre, at selvmordsangreb eller andet ikke er et problem.
Det gik for alvor op for mig i limousinen på vej til Air Force One.
Jeg var straks omgivet af voldsom beskyttelse.
Vi kørte så hurtigt, vi overhovedet kunne.
Jeg så til venstre og opdagede,
at vi blev fulgt af fire politibiler. To foran og to bagved.
KARL ROVE - PRÆSIDENTENS SENIORRÅDGIVER 2001-2007
De dækkede vores sider.
Secret Service sagde,
at de var bekymrede for en bilbombe
og ville sikre, at den gik af på en vis afstand
fra præsidenten, så han kunne overleve.
Det var lidt af en opvågning.
Da frygten for præsidentens sikkerhed øgedes…
blev vicepræsidenten også beskyttet bedre.
KLOKKEN 9.36 - DET HVIDE HUS, WASHINGTON, D.C.
Døren sprang op,
og en af mine sikkerhedsagenter, Jimmy Scott, hastede indenfor.
Han lagde sin højre hånd bag på mit bælte
og den venstre på min skulder,
og så løftede han mig og bar mig mod døren.
Agenten fortalte mig, at et fly nærmede sig.
Vi kendte ikke afstanden…
LEWIS 'SCOOTER' LIBBY - VICEPRÆSIDENTENS STABSCHEF 2001-2005
…men med 800 km/t ville det hurtigt
dukke op hos os.
Huntress ID. Kan jeg hjælpe?
Vores seneste oplysninger placerer flyet 9,5 km sydøst for Det Hvide Hus.
Ni en halv kilometer sydøst for Det Hvide Hus?
Jeps. Ni en halv sydvest.
Jimmy førte mig ud i korridoren
og ned af trapperne i vestfløjen.
Agenten var beordret til at føre os ned
til PEOC, præsidentens nødlokale.
Jeg kendte Jimmy og vidste, at de var trænede.
Og hvis han gjorde sådan, så skulle jeg følge efter.
Jeg havde alligevel ikke noget valg.
Flyet flyver væk.
Væk fra Det Hvide Hus?
-Ja. -Det drejer af.
Du har ingen flytype eller ved, hvem han er?
Intet. Jeg aner det ikke.
Der var stor forvirring over, hvad der skete,
og hvor flyene var.
En del af problemet var
at fastlægge angrebets omfang.
Med et ukendt fly over Kongressen
kontakter flyvelederne et fragtfly, Gofer 06,
der skal identificere det.
Gofer 06, det er til venstre
og otte kilometer mod nord. Med høj fart.
Vi kender ikke type og flyvehøjde.
Gofer 06. Vi ser et fly lige foran os.
Kan du se typen?
Det ser ud som et 757.
Nu indser vi pludselig,
at de går efter Washington, ikke kun New York.
Flyet taber stadig højde
og ser ud til at være på vej mod nordøst.
Du har ikke tid til at sige: "Åh gud. Hvad sker der?"
Alle fly var blevet missiler.
KLOKKEN 9.37 - PENTAGON, WASHINGTON, D.C.
-Washington, det er Gofer 06. -Kom ind, Gofer 06.
Det ser ud til, at flyet styrtede ned i Pentagon.
-Kan du se, hvad der sker? -Det ramte Pentagon.
Det har vist ramt Pentagon.
Et fly ind i bygningen.
Jeg gik ind i kriselokalet
og prøvede at få fat i de nationale sikkerhedsledere…
-Fortsæt bagud. -…gå bagud. Fortsæt.
Colin Powell var til møde i Peru.
De sagde, at George Tenet, CIA's chef, allerede var i en bunker.
Men de kunne ikke nå forsvarsminister Rumsfeld.
Hans telefon ringede bare.
Og vi så på tv, at et fly havde ramt Pentagon.
Jeg ringede til præsidenten. Han sagde: "Jeg kommer tilbage."
Så gjorde jeg noget, som jeg ikke havde gjort før og aldrig gjorde igen.
Jeg hævede stemmen overfor USA's præsident.
Jeg sagde, "Du bliver, hvor du er. Vi er under angreb."
Alle, der kører til Pentagon,
skal være forsigtige.
Det er muligvis et terrorangreb.
Da gik det op for mig, at vi var i krig.
Det første fly var en ulykke, det andet var et angreb,
og det tredje var en krigserklæring.
Du godeste.
Dette er direkte billeder fra Washington,
hvor der strømmer røg ud af Pentagon.
Jeg sidder på et kontor tre kilometer fra Pentagon.
Jeg vidste, hvad der ville ske, og så så jeg det.
Og jeg vidste, at det var, som jeg frygtede.
Det måtte være det American Airlines-fly, som Barbara var ombord på.
Vi ved ikke, om det var en bombe
eller endnu et fly,
der har ramt et symbol på USA's magt.
Jeg følte mig hjælpeløs.
Vores land var blevet udsat for denne uforståelige begivenhed.
Det var absolut rædsel.
Da jeg hørte, at American 77 havde ramt Pentagon,
lukkede jeg alt ned.
Alle fly blev beordret til at lande i den nærmeste lufthavn
uanset deres endelige destination.
Stand by. Alle sammen. Det her er kommandocentralen.
Kommandocentralen kræver,
at alle fly lander hurtigst muligt.
Alle fly skal lande hurtigst muligt uanset destination.
Det var mit sidste forsøg på at få styr på luftrummet.
Jeg tænkte: "Hvis alle lander,
så kan vi håndtere dem, der ikke gør."
Jeg forestillede mig dog ikke, at der ville være særlig mange tilbage.
Det ser ud til,
at nationen er under angreb
fra en ukendt fjende.
Uden tvivl.
Vi ser på billederne lige nu.
I Washington ser vi, at bygninger omkring Det Hvide Hus
bliver evakueret sammen med Det Hvide Hus…
Vi ser søjler af røg fra Pentagon på den anden side af floden.
Det så virkelig kaotisk ud, når man så det hjemmefra.
KAREN HUGHES PRÆSIDENTENS VEJLEDER 2001-2002
Jeg vidste, at jeg måtte tage til kontoret, men anede ikke hvordan.
De lukkede det centrale Washington ned.
Jeg talte i telefon med min stabsleder, der styrede mit kontor i Den Hvide Hus,
og hun sagde: "Karen, jeg må smutte. De siger, at vi skal løbe."
Så jeg sagde: "Skynd dig!"
Vi gik ud fra,
at Det Hvide Hus kunne være et mål.
Og Secret Service bad alle om at evakuere.
-Tilbage. -Alle ikke-væsentlige, afsted!
Det er ingen øvelse. Kom så.
Stemmernes intensitet og styrke blev bare højere og højere.
JENNIFER MILLERWISE - DET HVIDE HUS ASSISTERENDE PRESSESEKRETÆR 2001-2002
De bad os om at forlade bygningen.
Væk herfra. Tag hjem.
Jeg fik øjenkontakt med en kvinde,
der arbejdede for Secret Service, og hun skreg:
"Tag de høje hæle af og løb."
Der er noget galt med den 747.
Lige ovenfor. Han drejer skarpt. Pis. Han…
-Stop. -De flyver mod Kongressen!
Gå væk fra kongresbygningen.
Der stod biler midt på vejene i Washington…
MARY MATALIN - VICEPRÆSIDENTENS VEJLEDER 2001-2002
…tændte og med åbne døre.
Folk løb overalt. Der var røg.
Det var Mad Max.
…I bedes alle gå tilbage.
Forstået? Gå tilbage og væk.
Himlen over Amerika blev tømt for første gang i landets historie,
frygten var tyk i og omkring Kongressen,
og endnu en trussel mod præsidentens sikkerhed opstod.
Da vi ankom til lufthavnen,
fik vi at vide, at Air Force One kunne være et mål.
Der kunne befinde sig en trussel for enden af landingsbanen.
Nogen med et stinger-missil
eller måske en kraftig riffel.
Der blev gjort et forsøg på
at få alle tilbage på flyet hurtigst muligt.
De råbte ad os: "Af sted!" for at få os hurtigere ombord.
Jeg var faktisk en smule bange, da jeg løb op ad trappen,
og jeg tænkte:
"Jeg har aldrig før været bange for at være sammen med en præsident."
Nogle af de ansatte hilste på mig i døren
og var meget rystede.
Oberst Tillman sagde til mig:
"Jeg kan vende rundt og flyve i den anden retning,
men så ser du vist heller ikke en 747 lette stejlere,
og du skal sørge for, at præsidenten sidder ned."
Jeg sagde: "Det klarer jeg. Bare let."
Det blev besluttet at vende rundt
for at undgå truslen for enden af landingsbanen
og presse flyet til sit yderste.
OBERST MARK TILLMAN KOMMANDØR, AIR FORCE ONE 2001-2009
Vi brugte fuld kraft. Flyet var meget let med få passagerer.
Vi ville lette hurtigst muligt.
Min plads var knap 20 meter væk, og jeg stod op
og var den eneste uden sikkerhedssele.
Jeg står der med præsidenten,
og motorerne brølede, og vi susede ned ad landingsbanen.
Jeg tænkte: "Utroligt. Flyet kan ikke lette sådan her."
Min fod var mod præsidentens skrivebord og min bagende mod skillevæggen,
og så pressede jeg mig bare derind.
Præsidenten støttede sig med armen.
Og så lettede vi i en vinkel, jeg aldrig vil opleve igen.
Jeg blev delvist vægtløs.
Jeg var skrækslagen.
Det var en meget følelsesladet oplevelse for os.
Jeg prøvede at være rolig og nærværende.
Men nogle hyperventilerede…
"Hvad skal vi gøre?"
Og… frygten smittede,
og jeg ville ikke påvirke den beslutningsproces,
som præsidenten sad med.
Så vi holdt nogle folk væk.
Jeg prøvede at samle information,
så jeg kunne begynde at tage rationelle beslutninger.
Præsidenten sagde til mig: "Ring til George Tenet"…
CIA's, og derved min, chef…
"og sig til George, at jeg vil vide det som den første,
hvis han finder ud af, hvem der står bag."
Mens præsidenten desperat forsøgte at få mere information,
dukkede en ny udfordring op.
Den dag var der problemer
med kommunikationsudstyret ombord.
Telefonen, der skulle forbinde præsidenten med vicepræsidenten
og andre i bunkeren under Det Hvide Hus, virkede ikke ordentligt.
Det gjorde virkelig præsidenten frustreret.
Så vi kunne ikke kommunikere ordentligt.
DIREKTE FOX NEWS ALARM
Tv-modtagelse. Air Force One havde ikke satellit-tv.
Så vi kunne kun fange tv-signaler,
når vi fløj over byer med antenner,
der udsendte så kraftigt et signal,
at vi kunne fange det 12 kilometer oppe.
Mens vi fløj gennem de lokale tv-zoner,
hvor det blev vist, flimrede det og…
Det var ubehageligt, fordi billedet ikke var der konstant.
Når tv'et tændte, sad vi naglede til det,
fordi vi kunne få ny information.
Og når vi så fløj videre, forsvandt signalet,
og tv-skærmen blev grå.
Det er utroligt, at et af de værste steder at få information var,
hvor informationen burde gå klarest igennem
til USA's præsident.
Ved et lykketræf
bare 73 minutter efter, at angrebene begyndte,
blev tv-signalet på Air Force One konstant nok til,
at de fik et indtryk af situationen.
KLOKKEN 9.59 - NEDRE MANHATTAN, NEW YORK
Andet forsøg. Om to. Ét.
Det er så tæt, vi kan komme på foden af World Trade Center.
Brandmænd, politibetjente og FBI-agenter er alle samlede her.
Og du kan se de to tårne…
En stor eksplosion sender nu murbrokker ned over os. Vi må væk!
Åh nej!
-Åh gud! -Åh nej!
Åh gud!
Pis. Åh gud.
Åh gud!
-Åh, p… Wow. -Kom så!
Se bag jer.
Pis.
De billeder glemmer jeg aldrig.
Der var helt stille på Air Force One. Man kunne kun høre motoren.
Jeg var rædselsslagen.
Og det var kvalmende.
-Bliv, hvor I er. -Bliv nu, hvor I er.
Bliv, hvor I er.
Vi var alle fuldstændig lamslåede.
Man kunne kun se på i rædsel, og ingen sagde noget.
Tanken om alle de mennesker,
der var omkommet på et øjeblik.
Jeg så en mand, der virkelig gjorde sit bedste
for at styre sine følelser.
Jeg tror, at det blev sværere og sværere for at ham at styre især én følelse.
Vreden.
En nagende følelse af…
"Tror I, I kan slippe fra det her?"
Jeg vidste, at vi var under angreb,
og min opgave som præsident var at beskytte landet.
Jeg vidste endnu ikke mod hvem.
Men jeg vidste, at de skulle få tæv.
Jeg ville hjem til DC.
Jeg var den øverste leder,
og jeg ville være der, hvor det foregik.
Jeg sagde: "Det går ikke.
Indtil vi har sikret Det Hvide Hus og DC,
så må vi tage et andet sted hen."
Vi nægtede at føre ham til et ubeskyttet sted.
Jeg foreslog, at vi fløj vest. Ikke øst.
Pludselig mærkede jeg, at flyet drejede væk fra nordøst.
Jeg kaldte på Andy og sagde: "Lad os tage til DC."
Han sagde: "Det frarådes vi på det kraftigste at gøre."
Jeg fortalte præsidenten, at vi tog til Barksdale Luftbase,
hvor vi ville samle mere information.
Vi kunne optage en meddelelse til befolkningen.
De burde allerede være
i højeste beredskab.
Men præsidenten insisterede på at tage tilbage til Washington.
Han sagde til mig:
"Jeg er USA's præsident. Vi tager tilbage til Washington, DC."
Jeg svarede: "Du bør ikke beslutte det lige nu.
Du bør ikke beslutte det lige nu.
Vi må vide mere først."
Han sagde: "Jeg tager den beslutning lige nu!"
Jeg snakkede med præsidenten
og anbefalede, at han ikke kom tilbage endnu.
Både Washington og New York var under angreb,
og det var vigtigt at vi to, præsidenten og vicepræsidenten,
ikke var det samme sted.
Andy Card, på flyet, og mig, via telefon,
fik overtalt ham.
"Ikke endnu."
Fordi vi ikke vidste noget.
Ingen af os tvivlede på,
at jeg var den øverste leder.
Derfor var det vigtigt, at jeg havde folk omkring mig,
der forstod kommandovejen og præsidentens rolle.
Men naturligvis
afhang alles sikkerhed af en fortsat ledelse af landet.
Vi var meget glade for, at præsidenten var enig i
ikke at presse for hårdt for at komme tilbage til Washington, DC,
så vi kunne tage til Barksdale for at omgruppere
og lægge en videre slagplan.
Flyet er under os.
Nummer 56865, Cleveland Center. Forstået.
Vi ser en Boeing 757.
Kan du se ham og give mig en flyvehøjde?
På vej mod sydøst.
Vi har ham.
Han er bag os. Kun omkring 300 meter over os.
Så vidt vides, er der nu kun ét kapret fly tilbage.
Flyvelederne sporer det med et andet fly.
Han daler og nærmer sig vores højde.
Vi kan se ham.
Nummer 56865. Hold dig på afstand.
Flyv mod nord hurtigst muligt.
Men ikke kun flyvelederne lider under informationsmangel.
Problemet findes også i Det Hvide Hus' bunker.
Vi famlede halvt i blinde.
Man talte om forskellige flynumre…
JOSHUA BOLTEN - VICESTABSCHEF I DET HVIDE HUS 2001-2004
…på eventuelt problematiske fly.
Vi fik ofte information om, hvor mange der stadig fløj rundt,
hvor mange man ikke kunne få fat i.
Det og det fly gjorde det og det.
Der var forlydender om en bilbombe ved udenrigsministeriet.
En masse information var i omløb,
og meget af det var utroværdigt.
Hvad nu?
Han drejer vist mod nord. Passer det?
Ja. Han vugger med vingerne.
Frygten i bunkeren omhandlede især,
hvor mange fly terroristerne nu brugte som våben
mod andre mål i USA,
og hvordan vi skulle håndtere det.
For vi anede det ikke.
Han vugger.
Tak.
Der er ingen manual
til en situation som denne.
Vi fulgte bare vores instinkter på det tidspunkt.
NORMAN MINETA TRANSPORTMINISTER 2001-2006
Jeg sad lige overfor vicepræsidenten,
da en militærrådgiver kom ind
og fortalte, at endnu et fly var på vej mod Washington.
Vi gik ud fra, at det var et kapret fly.
Det viste sig at være United 93.
Han bad vicepræsidenten om lov til at skyde mod flyet.
Da brugte vicepræsidenten et klassisk militærudtryk.
VICEKOMMANDØR DOUG COCHRANE - VICEPRÆSIDENTENS MILITÆRRÅDGIVER 2001-2003
"Gør, hvad I skal."
Alle vidste, hvad det betød.
"Skyd flyet ned."
Der blev stille, mens folk fordøjede
den ordre, der lige blev givet.
Jeg ringede og talte med præsidenten.
Jeg fik hans godkendelse.
Hvor mange fly var i luften?
Hvor mange fly var kaprede?
Jeg tog beslutningen.
Var jeg glad? Nej.
Men havde jeg det godt med det? Ja.
Ved I mere om United ni-tre?
Ja, han er nede.
-Nede? -Ja.
Hvordan landede han? For vi har en bekræftelse…
Han landede ikke.
Så "styrtet" nede?
Ja. Nordøst for Camp David.
En medarbejder kom ind og sagde:
"Målet er elimineret."
Vicepræsidenten sagde: "Er flyet nede?"
Og han sagde: "Målet er elimineret."
Vicepræsidenten så på mig og sagde: "Skød vi ham ned?"
Og jeg sagde: "Det ved jeg ikke."
Vi troede, at vi havde skudt flyet ned.
Mens folkene i bunkeren forsøger at finde ud af,
hvorvidt de havde skudt United 93 ned,
vendes deres fokus igen imod New York.
For en time siden stod folk på tanken
og vendte sig for at se på den rygende by.
KLOKKEN 10.28 - NEDRE MANHATTEN, NEW YORK
Folk trådte ud på gaden for at se.
Nu samles folk i store grupper.
Jeg så en gruppe mennesker, der holdt i hånd og bad.
Jeg står på Manhattan Bridge, der er lukket…
Den er åben for fodgængere.
Nogle folk går over, men de kan ikke…
Det ser ud, som om bygningen falder…
Falder bygningen sammen?
Falder den anden bygning nu sammen?
Ja, det er det andet… det andet tårn…
Det faldt ikke sammen. Det smeltede.
Det var umuligt at forstå, hvad jeg så.
Det var et alvorligt angreb på USA.
Og det var tydeligt, at der ville være et stort antal omkomne.
Det var et frustrerende øjeblik.
Vi følger det på tv, og der var intet,
Jordens mægtigste lands ledelse kunne stille op.
Men vi i lokalet måtte finde ud af,
hvad vi kunne gøre, for at der ikke skete mere.
Under denne nationale tragedie,
både på Air Force One og i bunkeren,
kæmpede regeringen for at genvinde kontrollen.
Kommunikationsudstyret dernede var mangelfuldt.
Hvis vi havde en skærm…
Vi anede ikke, hvad der skete,
for hvis vi kunne se, kunne vi ikke høre.
Havde vi lyd, kunne vi ikke se noget.
Og det var skræmmende.
Landet anede ikke, hvad der skete. Og det gjorde vi heller ikke.
Det var et meget skræmmende øjeblik.
Regeringen var ikke velforberedt.
Selve bunkeren var forældet.
Møblerne og teknologien var sikkert mere end 20 år gammel.
Lederen af bunkeren tog mig til side,
da iltniveauet begyndte at blive faretruende lavt,
fordi vi var for mange mennesker.
Alle begyndte at falde hen. Jeg tænkte, at der var noget galt.
Vi løb tør for ilt
og indåndede vores egen kultveilte.
Vi forgiftede os selv.
Til sidst måtte flere personer gå et andet sted hen,
hvis vi ikke behøvede dem.
Mens regeringen kæmper med bunkerens mangler,
hører man om en overhængende trussel mod Air Force One,
som straks blev delt med præsidenten.
Et opkald lød: "Englen er den næste."
Og Englen var kodenavnet for Air Force One.
Alle fik kuldegysninger.
Hvem kendte til Air Force Ones kodenavn?
Da Air Force Ones pilot, oberst Tillman, hørte det
placerede han for fødderne af trappen til cockpittet
en af Air Force Ones sikkerhedsvagter.
Ordrerne var, at ingen måtte gå ovenpå.
Tænk over det.
Vi har den inderste inderkreds,
og piloten frygtede, at nogen tæt på præsidenten
ville forsøge at styrte Air Force One.
Vi prøvede at regne ud, hvordan vi kunne blive angrebet.
Vi måtte forestille os det værste.
Vi skulle forberede os på at blive angrebet i luften.
Da vi fandt ud af, at de gik efter præsidenten,
tog vi ingen chancer.
Vi havde fjernet alle våbnene.
Vi havde gjort alt, hvad vi kunne.
Men man ved aldrig.
Præsidenten er foran i flyet.
Man havde personale og Secret Service i midten af flyet,
og pressen og gæsterne bagest.
Agenterne kom op foran,
så de kunne være tæt på præsidenten
og sørge for, at ingen kom op foran.
Selv de, der havde været ansat i Det Hvide Hus længst, måtte kun komme,
hvis præsidenten spurgte efter dem.
Mens sikkerheden blev øget ombord,
frygtede man stadig et angreb udefra.
Air Force One følger forresten en tilfældig rute.
Okay.
Vi ved ikke, hvor de flyver hen,
men de har ingen jagerflyeskorte.
-Stadig ikke? -Korrekt.
Wow.
På det tidspunkt
var vi alle et mål.
Og vi kendte ikke til angrebets omfang.
Vi vidste ikke, om det var begyndelsen, midten eller slutningen.
De fleste vil nok sige, at det mest sikre sted
er sammen med USA's præsident.
Men for første gang var det tvivlsomt.
Man tænkte: "Måske er det her ikke det bedste sted."
Og pludselig fik vi et radioopkald.
Det var fra to F-16-fly. "Vi beskytter jer."
Og det føltes fantastisk, fordi de var vores,
og de kom for at beskytte os.
Jeg knælede ned
med armen på kanten foran vinduet og kiggede ud.
Folk tror nok, at Air Force One altid er beskyttet af kampfly,
men det sker sjældent i USA.
Og…
GORDAN JOHNDROE - ASSISTERENDE PRESSESEKRETÆR I DET HVIDE HUS 2001-2003
Det… Da gik det op for mig.
Det var…
Det var ikke noget, jeg havde forventet.
Hvorfor… har Air Force One brug for en jagerflyeskorte?
Det viste sig at være en forfærdelig række fejl.
Opkaldet lød ikke "Engel," men "Air Force One er det næste."
En af efterretningsmedarbejderne fulgte bare deres rutine.
De brugte ordet "Engel"
og sendte det videre til bunkeren under Det Hvide Hus,
hvor vicepræsidenten sad,
der så sendte det op til præsidenten, og sagde: "Englen er den næste."
Mængden af forkert information,
når man er i en krisesituation og ikke tænker klart,
er enorm.
Vi hører nu, at et stort fly styrtede ned til morgen
i det vestlige Pennsylvania. Et Boeing 767.
Vi ved ikke, om det er forbundet
til det, der skete i New York og Washington.
Mens offentligheden hører om, at et fjerde fly, United 93, er styrtet,
forsøger regeringen stadig at finde ud af,
om den selv skød flyet ned.
Vicepræsidenten talte i telefon med Pentagon:
"I må da vide, hvorvidt I skød et civilt fly ned."
De blev ved med at sige: "Vi kan ikke bekræfte det."
Pentagon må virkelig have undersøgt det nøje
for at sikre, at vi fik det korrekte svar.
Til sidst sagde de: "Nej, vi skød det ikke ned."
United 93 var faktisk styrtet,
før en skydeordre overhovedet var blevet afgivet.
Det var passagererne, ikke regeringen, der havde konfronteret kaprerne.
Det viste sig, at passagererne om bord
var hurtigere og mere effektive, end vi var i stand til.
Folk gav deres egne liv
for at redde et stort antal mennesker.
Og… deres karakterstyrke forundrer mig stadig.
Jeg får tårer i øjnene, når jeg tænker på
deres offer den dag i Shanksville.
Jim Kallstrom,
en tidligere ansat for FBI i New York, er nu med os.
Hvad tænker du, Jim?
Først tænker jeg på det store antal mennesker, vi har mistet.
Dødstallet er overvældende.
Om 50 år vil vores børn
lære om denne dag,
hvor vi bekæmpede terrorisme på Amerikas egen jord.
Netop som du sagde det,
kom jeg på noget andet meget vigtigt.
Jeg vil ikke være for melodramatisk.
Hvor er USA's præsident?
USA's præsident havde… Nu aner vi ikke, hvor han er.
Men landet må snart vide, hvor han er.
Amerikas største by var knust,
landets militære hovedkvarter stod i flammer
og præsidenten var langt væk hjemmefra.
WASHINGTON BARKSDALE LUFTBASE
KLOKKEN 11.45 - BARKSDALE LUFTBASE, LOUISIANA
I stedet for DC tog vi til Shreveport i Louisiana.
Der var et par lidt sjove oplevelser den dag,
en af dem, da vi landede.
Det var, som om vi kom fra en kulisse i Dr. Strangelove.
De foretog en bombeøvelse.
Så… vi havde lastede bombefly.
Og vi blev ført ind i et køretøj.
Der var ingen pansret limousine,
så en blå Dodge-minibus kom for at køre lederen af den frie verden i sikkerhed.
Jeg tror aldrig, at jeg har set USA's præsident i en minibus.
Og militærchaufføren var åbenbart så bange,
at han kørte afsted omgående.
Vi susede ned ad landingsbanen,
og jeg sagde til sergenten, der kørte:
"Der er næppe nogen fra al-Qaeda her,
så lad os køre lidt langsommere til hovedkvarteret."
Det var den største fare, jeg oplevede den dag.
Vi nåede kommandørens kontor
og gik indenfor.
Hans kommunikationsudstyr var bedre.
Vi kontaktede Washington, DC.
Egentlig mest for at finde ud af,
hvilke efterretninger der ellers var kommet.
Hvad skal vi ellers vide?
Prøver vores fjender at udnytte situationen?
Øjeblikket var præget af stor usikkerhed.
Vi øgede forsvarsniveauet.
Vi ville sikre os, at russerne ikke tænkte,
at vi sigtede mod dem.
Jeg var bange for, at Sovjet havde en øvelse den dag.
Og vi ville ikke have, at de misforstod,
hvad der skete ovre hos os.
Hvis vi slår alarm til vores militær, og russerne til deres,
hvis vi begge slår alarm,
så kan vi ende i en krigssituation,
hvis tingene løber løbsk.
Meget af vores forsvar er automatisk.
Det er for at minimere menneskelige fejl,
men det forhindrer også menneskelig indblanding,
når det faktisk er nødvendigt.
Så jeg ringede til præsident Putin
og sagde: "Hr. præsident, vores militær vil være i øget beredskab."
Og han sagde: "Bare rolig. Vi holder os lidt tilbage.
Vi har afblæst vores øvelser."
Jeg lo næsten for mig selv, da jeg tænkte:
"Selvfølgelig ved I, at vores militær er i øget beredskab. I kan se det."
Men jeg indså også, at den kolde krig virkelig var overstået.
Putin havde reageret korrekt.
I en krise af dette omfang
må lederskabet fortsat forsøge at berolige folk.
Man kan ikke berolige for meget.
Især ikke midt i krisen.
Derfor var det essentielt,
at jeg ofte holdte en tale, efterhånden som vi fik mere information.
Jeg så på ham både som journalist og som amerikaner.
Jeg vil forsikre det amerikanske folk…
at regeringen gør sit bedste…
Jeg kiggede lige så meget på hans ansigt, som jeg lyttede til ordene.
Og det gjaldt nok for de fleste folk i lokalet,
journalister eller ej.
Han så ikke plaget ud,
men man kunne tydeligt se alvoren i hans ansigt.
Gud velsigne jer.
Derefter tog vi afsted igen.
Men ABC's Ann Compton ringer.
Vi vi bliver muligvis jaget ud herfra… nu?
Okay, Peter. Jeg tror, at vi må smutte…
-Hvor tager du hen, Annie? -Ingen anelse.
Præsident Bush insisterede stadig
på at vende tilbage til Washington. Og det hurtigt.
Jeg gik ombord på Air Force One.
De lukkede hurtigt dørene,
og så lettede vi.
Jeg ville tilbage til Washington.
Nogle folk var imod det.
Han sagde: "Vi tager tilbage til Washington, DC"
nærmest som en ordre.
Igen sagde jeg:
"Det er ikke den bedste beslutning lige nu."
Hvilket jeg havde gentaget igen og igen.
Men han blev virkelig sur på mig.
Jeg råbte muligvis lidt ad ham.
Men jeg ville hjem.
Men sikkerhedsagenterne fortalte mig, at det var for farligt.
Han sagde: "Jeg vil ikke flygte fra dem."
Han ville kæmpe. Han var klar til at kæmpe.
Som rådgiver skal man kunne sige nej til præsidenten.
Ifølge loven bestemmer Secret Service over Air Force Ones flyvninger.
Så vi måtte forklare ham, at det var vores job
at der ikke skete USA's præsident noget,
og at det faktisk ikke var op til ham.
Han var hvidglødende.
Han godtog det ikke med glæde.
Det vigtigste var, at vi kom til et sted
med bedre sikkerhed og kommunikationsmuligheder.
Offutt Luftbase lå en time og et kvarter væk
og havde faciliteter til, at vi kunne samle
alle regeringens vigtigste embedsmænd
til en sikker videokonference.
Præsidenten var ikke tilfreds,
og gjorde det klart, at det var deres sidste beslutning.
Så jo hurtigere, jo bedre.
Hvad præsidenten gør i dag,
og hvad, man ser ham gøre, er altafgørende.
Ikke kun for landet, men for ham.
Det er en vigtig tid for ham.
Han sagde, at nationen bliver testet. Men det gør den nye præsident også.
For de fleste amerikanere er det vigtigst,
at han viser, at han har magten,
at han tager kontrol over situationen,
og at han, som han sagde, vil jagte de ansvarlige og straffe dem.
Jeg så, hvordan Amerika reagerede. Og…
Jeg bliver normalt ikke særlig vred,
men jeg blev vred over, at folk dræbte amerikanere.
Men man kan ikke tage rationelle beslutninger i vrede.
Som præsident er det utrolig vigtigt,
at man først beslutter sig, når man forstår konteksten og fakta.
Præsidenten ønskede at se mig.
Alene.
Præsidenten så på mig og sagde: "Michael, hvem gjorde det her?"
Jeg sagde, at jeg ikke havde set nogen efterretninger,
der pegede på en specifik gerningsmand,
så jeg ville give ham mit bedste gæt.
Så ikke nogen finanalyseret efterretning.
Han sagde: "Jeg forstår dine forbehold, men kom videre."
Hvilket var typisk for George Bush.
Jeg sagde: "Hr. præsident, der er to nationalstater,
som er i stand til dette her."
"Iran og Irak.
Men de får intet ud af det,
så jeg tror ikke, at det var dem."
Jeg sagde, at sporet nok ville føre os
til al-Qaeda og bin Laden.
Og jeg sagde: "Jeg er så sikker,
at jeg vil vædde mine børns fremtid på det."
Han var stille i næsten fem minutter.
Mit job ændrede sig.
Lad mig omformulere det. Mit job blev klokkeklart.
Jeg tænkte: "Hvis det er al-Qaeda, hvordan holder vi dem så ansvarlige?"
KLOKKEN 14.50 - OFFUTT LUFTBASE, NEBRASKA
Da vi ankom til Offutt, sagde præsidenten straks:
"Jeg vil tilbage til Washington lige nu."
Planen var at blive briefet i bunkeren.
Men han ville afsted, så snart vi ankom.
"Jeg vil tilbage til Washington."
Ann Compton har været hos præsidenten hele dagen
og taler nu fra Nebraska.
Og vi vil ikke miste hende.
Annie, kan du høre mig?
-Ja, og… -Hvad laver du i Nebraska?
Vi vidste ikke, hvor vi var, før vi landede.
Præsident Bush er her, hvor den strategiske kommando holder til,
og han er helt forsvundet.
Han gik ind i en lille, rød bygning
til en underjordisk bunker,
hvor han skal lede et møde med det nationale sikkerhedsråd
via telefon.
Han var på Offutt Luftbase,
mens alt dette skete, og kunne ikke komme tilbage.
Han var nærmest buret inde.
Det var sådan, jeg fortolkede hans frustration.
Han kunne ikke være, hvor der var brug for ham.
Hele formiddagen
havde forsøget på at beskytte præsidenten forhindret ham i at få information.
Men nu, 22 meter under jorden
og seks timer efter, at det første fly ramte,
kunne han endelig blive opdateret.
George Tenet briefede præsidenten fra skærmen
om information, vi havde skaffet os
de sidste par timer.
Vidste vi, at det var al-Qaeda?
Det troede vi.
CIA's chef bekræftede, at vi troede det.
George sagde: "Vi ved, at al-Qaeda gjorde det."
Han sagde: "Vi bekræfter det i morgen, men vi ved det."
Og præsidenten sagde: "Hvordan?"
Så George fortalte,
at folk, vi holdt øje med, havde været blandt passagerne.
Præsidenten vendte sig og så på mig.
Hans ansigtsudtryk sagde:
"Fortalte jeg dig ikke, at jeg skulle vide den slags som den første?"
Og han var skuffet over mig.
Præsident Bush trådte nærmest gennem tv'et og sagde:
"Vi er i krig med terrorister,
og fra nu af er det vores regerings højeste mål."
Det var det første, han sagde til os.
Jeg måtte vise, hvem der havde magten.
Jeg siger ikke, at nogen lavede oprør,
men et hold fungerer bedst, når lederen træder i karakter.
Og de skulle vide, at vi måtte have en plan,
og at alle havde en opgave at udføre.
Til chefen for FBI sagde han:
"Dit job har lige ændret sig.
FBI er vant til at fange kriminelle efter forbrydelsen.
Nu skal I forhindre terrorister i at lave endnu et angreb."
Jeg ringede til George Tenets assistent,
og han fortalte, at den information, som CIA havde samlet
om al-Qaeda den dag, var det forbudt at videregive.
Jeg sagde med høj stemme og et par bandeord:
"End ikke til USA's præsident?"
Der fulgte en lang pause.
Jeg sagde: "Send den til mig nu."
Og smed røret på.
Præsidenten spurgte George, om han troede, at der ville komme flere angreb.
George Tenet sagde: "Vi er vist færdige for i dag."
Da præsidenten havde hørt al den tilgængelige information
og ikke havde flere spørgsmål,
rejste han sig, slog hånden i bordet
og sagde: "Nu tager vi hjem."
Jeg valgte at tage tilbage til Washington.
Jeg ville holde en tale til nationen.
Og en tale til nationen fra en bunker i Nebraska
stemte ikke overens med min idé om lederskab.
Jeg sagde: "Hvis jeg skal tale til nationen,
skal det være fra Washington, DC. Og jeg kommer hjem."
Da præsidenten kom tilbage i Air Force One
standsede han i Secret Services lokale,
takkede dem og klappede dem på skulderen.
Han standsede også i døren til pressens område.
Han viftede vores notesblokke væk. Han ville ikke citeres.
Og han sagde: "Vi skal nok fange de bøller."
Jeg ser ud ad vinduet i Air Force One
og der er et smukt eftermiddagslys.
Der var en følelse af, at det værste var overstået.
Det var en dag fyldt med sorg.
Og jeg vidste, at mor og far var bekymrede for mig.
Og endelig fik jeg fat i dem.
Mor tog telefonen,
og jeg sagde: "Hvor er du forresten?"
Hun sagde: "Vi er i udkanten af Milwaukee."
Jeg sagde: "Seriøst? Hvad laver I der?"
Hun sagde: "Du forbød vores fly at flyve."
Og så… Det var typisk mor.
Var jeg bekymret for dem? Det kan du tro.
Men da jeg fandt ud af, at de var uskadte, var det okay.
Præsidenten var lettet.
Lettet over at skulle tilbage til Washington.
Mange folk følte, at nu var det overstået.
Jeg tænkte: "Ved vi overhovedet, hvad der egentlig sker lige nu?"
Vi følte, at det var overstået.
Vi fik vores F-16-eskorte,
men var jeg sikker på, at terrorangrebet var overstået?
Secret Services bekymring øges,
da nye efterretninger pludselig dukker op
og igen gør situationen anspændt.
Da vi fløj tilbage,
sendte CIA's hovedkvarter en bunke information til Air Force One.
Der var nogle efterretninger
fra en europæisk efterretningstjeneste,
der lød på, at begivenhederne den morgen var den første af to bølger af angreb
mod USA's fastland.
Var det en del af deres plan at få os tilbage til Washington,
og så lave endnu en bølge angreb der?
Præsidenten havde lige gennemlevet det værste angreb på USA
i landets historie.
Og nu så han tegn på,
at der måske var en ny bølge på vej.
Intet han sagde, tydede på, at det slog ham ud,
men man kunne se det på hans ansigt.
Jeg var meget bekymret for flere angreb.
Vi følte os relativt sikre.
Og så pludselig, åh nej…
Det var lykkedes en gruppe mordere at trænge igennem vores forsvar
og dræbe 3.000 mennesker på et øjeblik.
Mens præsidenten bekymrede sig om flere angreb,
udviklede de første sig stadig.
KLOKKEN 17.20 - NEDRE MANHATTEN, NEW YORK
En tredje bygning i World Trade Center er i fare for at kollapse.
Så, nu falder den.
Fandens.
Er det… Var der folk derhenne?
En tredje World Trade Center-bygning er kollapset.
Bygning syv med 47 etager.
Cami McCormick fra CBS News er der.
Pludselig begyndte folk at skrige
og løbe i panik, fordi det lignede…
Det lignede en mur af støv, der var på vej mod os.
Frygten i New Yorks gader
genfindes også blandt mange ombord på Air Force One.
På grund af situationens ukendte faktorer
tvivlede jeg til tider på, om jeg ville få min familie at se igen.
Vi tog forholdsregler på mange niveauer,
som fik mig og sikkert også andre til at frygte,
at vi ikke skulle overleve dagen ud.
Oberst Dick Tubb, der var læge i Det Hvide Hus,
gik rundt og gav os piller.
Jeg spurgte, hvad det var.
Han sagde: "Cipro. Bare tag den."
Cipro er et middel mod miltbrand.
Men vi måtte være beredt på alt.
Så jeg tog dem,
kiggede rundt og sagde:
"Var der ikke andre, der tog dem?"
Så jeg kiggede ned og så,
at der stod: "Tag én pille hver dag i de næste syv dage."
Jeg havde taget alle sammen.
Jeg sagde til mig selv: "Din kraftidiot. Du har lige slået dig selv ihjel."
Jeg troede virkelig, at jeg skulle dø.
Tydeligvis overlevede jeg.
Folk jokede om, at jeg forsøgte selvmord på Air Force One den 11. september.
Mens frygten for endnu et angreb stadig spøger,
når flere chokerende nyheder Air Force One.
Særlig information om styrtet ved Pentagon.
Vi hører, at Barbara Olson var ombord.
Hun har været kommentator på CNN og var gift med rigsadvokaten Ted Olson.
Da vi hørte, at Barbara Olson, Ted Olsons kone, var død,
var det virkelig svært at forblive rolig.
Det blev…
...så personligt.
De fleste, der arbejdede i Det Hvide Hus, kendte Ted Olson
og Barbara Olson.
Harriet Miers var en af hendes gode venner.
Så da vi hørte det, på trods af den alvorlige krise,
gik præsidenten hen og lagde en arm om Harriet
og trøstede hende i sorgens stund.
Jeg gik i seng omkring midnat,
og der lå en besked på puden fra Barbara.
"Ted, jeg elsker dig mere, end jeg troede var muligt."
"Du er min bedste ven og elsker, og du er alt for mig.
Tillykke med de 61.
Husk, at jeg tænker på dig, når du læser dette.
Sov godt, og vi fejrer det sammen på fredag.
Kærlig hilsen Barbara."
SARASOTA-BRADENTON LUFTHAVN
Næsten ni timer efter at have forladt Florida
og efter knap 5000 kilometers flyvetur…
BARKSDALE LUFTBASE
OFFUTT LUFTBASE
…ankom præsidenten endelig til Andrews Luftbase…
ANDREWS LUFTBASE
…lige uden for Washington.
Normalt gik man lige fra Air Force One til Marine One.
Altid med en vis ophøjet glæde. Men ikke mere.
Man kunne mærke den kolde, hårde anspændthed.
Luften var tyk af frygt.
Der er to Marine One-helikoptere.
Den ene er en afledning.
Man må ikke vide, hvilken en præsidenten befinder sig i.
Jeg var i den anden
og ville gerne vise folk, at… "Nej, han er i den anden."
Vi fløj relativt lav og zigzaggede,
fordi det så ville være sværere for et stinger-missil at ramme os.
Vi zigzaggede og nåede Potomacfloden
og kunne se røgen, der steg op fra Pentagon.
Det var uvirkeligt, fordi området omkring kongresbygningen var tomt
bortset fra militære kontrolposter på de største veje.
Og Pentagon brændte i baggrunden.
Det var en krigszone.
Jeg glemmer aldrig det syn.
Det betød, at jeg var præsident i krigstid og på vej ind i krigszonen.
Præsidenten så ud ad sit vindue
og sagde: "Den mægtigste bygning i verden står i brand.
Det er det 21. århundredes krig, vi lige har set."
Han sagde det højt, men ikke til nogen bestemt.
Han samlede sine tanker.
Det var en anden slags krig.
Amerika havde tidligere kæmpet mod nationalstater.
De havde en hovedstad. De havde hære eller flåder.
Nu var vi i krig med en skyggestat.
KLOKKEN 18.56 - DET HVIDE HUS, WASHINGTON, D.C.
Jeg havde snakket med præsidenten
om at tale til nationen samme aften.
Han følte,
at han blev jagtet rundt i landet,
hvilket ikke gav det indtryk af styrke og ro, som folk behøvede.
Dette frustrerede ham.
Præsidenten skal fremstå beslutsom
og klar til at håndtere fjenden.
At holde tale fra det ovale værelse
er stort.
Vi begyndte hurtigt at arbejde på noget.
At forberede en præsidents tale til nationen
tager normalt langt mere tid.
Vi havde nogle timer til det.
Der var nogle ret anspændte øjeblikke.
Folk, der er var synligt trætte og stressede,
skulle lægge planer for fremtiden.
Det var det første angreb
på USA's fastland
siden krigen i 1812.
Vi mødte ondskaben ansigt til ansigt.
Og det næste angreb kunne være lige om hjørnet.
Landet var stadig i chok.
Og folk havde brug for at vide, om deres leder ville berolige dem
eller føre dem i krig. Skulle vi gøre os klar til kamp?
I begyndelsen virkede talen mere beroligende, end han ønskede.
Den skulle være mere stejl, så det blev den.
Præsidenten skal anslå tonen,
og det gjorde George Bush.
Han vidste, hvad han ville.
Der måtte ske ændringer for at forhindre endnu et 11. september.
For at minimere risikoen.
Præsidentens job er at beskytte det amerikanske folk.
IDAG, KÆRE MEDBORGERE, BLEV VORES LEVEVIS,
SELVESTE VORES FRIHED, ANGREBET…
Nogle præsidenter behøver ikke bekymre sig om det. Nogle gør.
Og jeg… var en af dem, der måtte gøre det.
To minutter.
Det var meget følelsesladet for mig
at se præsidenten komme ind i det ovale værelse igen.
Han var forandret.
Han var… en krigspræsident.
Død flue.
-Ét minut. -Tak.
Jeg kan huske, at jeg tænkte:
"Jeg var i det værelse for tre dage siden.
Og hold da op.
Gardinerne og tæppet var det samme, men alligevel var alt ændret."
Godaften.
I dag, kære medborgere, blev vores levevis truet,
selveste vores frihed blev angrebet
i en række dødbringende terrorangreb.
Ofrene befandt sig ombord på fly eller på deres kontorer.
Sekretærer, forretningsmænd og -kvinder, militære og statslige medarbejdere,
mødre og fædre, venner og naboer.
Nogle ting måtte han sige med det samme.
Ting, som han ikke ville få en chance til for at sige.
Og Bush-doktrinen.
"Hvis du giver ly til en terrorist, behandler vi dig som en terrorist,"
var en af de ting.
Vi vidste, at det var et sats.
Det havde konsekvenser.
Så jeg fremhævede den for ham
og sagde: "Vil du sige det her?"
Og han sagde: "Ja. Jeg er nødt til at sige det nu."
Vi leder allerede efter dem, der stod bag disse onde handlinger.
Jeg har givet alle ressourcer
til vores efterretningstjenester og politi,
så de kan finde forbryderne, og retfærdigheden kan ske fyldest.
Vi skelner ikke mellem terroristerne, der udførte disse handlinger,
og dem, der giver dem husly.
Hvorvidt vi skulle nævne Bush-doktrinen i talen, blev diskuteret
indtil sidste øjeblik,
fordi det var voldsomt
for USA at sige, at hvis du giver husly til terrorister,
så er du nu USA's fjende.
Tusindvis af amerikanere blev dræbt. Flere end ved Pearl Harbor.
Det var en krigshandling.
Det var mig, der stod bag.
Jeg ville være så aggressiv som muligt for at nå vores mål.
Hvilket var at beskytte landet.
Vi var alle knuste. Vi var alle skrækslagne.
COLIN POWELL UDENRIGSMINISTER 2001-2005
Du vil ikke gå i krig, hvis det overhovedet kan undgås.
Men vi er en aggressiv nation.
Især når vi er mål for aggressivitet.
Når jeg bliver spurgt om nogle af de ting, som vi gjorde hurtigt,
vil jeg gerne sige: "Hvad ville I have gjort?"
Vi havde ikke tid til grundig rådgivning,
der kunne hjælpe os med at håndtere dette.
Ingen af os glemmer denne dag,
men vi går fremad for at beskytte vores frihed
og alt, der er godt og retfærdigt her i vores verden.
Tak. Godnat. Og Gud velsigne Amerika.
Dengang anede vi ikke, hvad det ville ende med.
Men under alle omstændigheder gik vi i krig som en nation.
Hvordan, hvor og hvad det ville gå ud på,
hvor lang tid det ville tage,
eller hvor meget eller hvor lidt det ville kræve, anede ingen.
Vi gjorde vores bedste.
Men 3.000 mennesker døde, mens du havde magten.
Havde vi overset noget? Kunne vi have regnet det ud noget før?
Den tanke vil altid nage.
Den vil aldrig gå væk
fordi du per definition ikke gjorde nok.
Angrebet skete.
Jeg har tænkt meget over det.
Hvis vi kunne have gjort mere,
må nogen gerne vise mig hvad.
Du kan kun handle på de tilgængelige efterretninger.
Der blev nævnt noget vagt om terrorister, der ville bruge fly,
men det var ikke nok til at handle på.
Okay, mange tak. Kom så.
Tak.
Okay. En trist dag.
Tak.
14. SEPTEMBER 2001
FEMA - DELSTATSPOLITI - POLITI
Efter de tre længste dage i sin embedsperiode
flyver Bush til Manhattan centrum
for selv at se det ødelagte område for første gang.
Da vi var otte-tolv kilometer fra New York,
blæste røgen mod syd.
Og helikopterens kabine blev fyldt
med en modbydelig lugt.
Brændt plastik og gummi.
Og…
...menneskelig.
Ingen sagde noget,
og Marine Ones pilot fløj rundt om røgsøjlen en gang.
Vi kiggede ned og så redningsarbejderne.
Og så landede vi tæt på Wall Street.
USA'S MARINEKORPS
Vi var den første gruppe, der besøgte ground zero
udover beredskabspersonalet.
Det lignede nærmest Pompeii.
En forladt sandwichvogn lå dækket i støv.
Stadig med sandwicher i.
Der stod mad på bordene, som var flere dage gammel.
Det var, som om tiden stod stille.
Det var som at ankomme til helvede.
Der var en tåge af… Der stank af død.
Som man gik gennem vandet…
Det var… ret overvældende.
Efter vi forlod ground zero, tog vi til Jacob Javits Center.
Vi stopper, og Secret Service åbner døren.
Præsidenten stiger ud, og en assistent venter på ham,
og præsidenten siger: "Hvad er det?"
"Vi har samlet nogle af familierne til de politi- og brandmænd
og nødarbejdere, der stadig savnes i ground zero.
Måske du kan sige noget til dem."
Det var utrolig nedslående på rigtig mange måder,
fordi det her var familier,
der ventede på, at deres elskede skulle kom ud af murbrokkerne.
Og jeg havde lige set murbrokkerne og vidste, at der ikke ville komme nogen ud.
Så mit job var at trøste folk så godt, som jeg kunne,
selvom de håbede på det umulige.
Den sidste, jeg så, var Arlene Howard.
Hun holdt et politiskilt.
Hendes søn, George, havde fri den dag,
men da kaos brød ud, kom han.
Han tog sin uniform på, gik ind i bygningerne og døde.
Hun tog skiltet fra hans lig,
gav det til USA's præsident og sagde:
"Du…
"Du må aldrig glemme det."
Det betød, at jeg ikke måtte glemme det. Aldrig glemme ofrene.
Det tog 20 år,
før den dato ikke var smertefuld for mange mennesker.
Men dem, der var der, lider stadig.
Skiltet minder os om, at det var en vigtig dato.
Jeg tror, at det styrkede min tro.
Og det styrkede helt sikkert min tro på det amerikanske folk,
fordi det var Amerika, når det er bedst.
2977 PERSONER BLEV DRÆBT UNDER TERRORANGREBENE DEN 11. SEPTEMBER
DEN 2. MAJ 2011 SKØD OG DRÆBTE ELITESOLDATER OSAMA BIN LADEN -
AL-QAEDAS LEDER
TERRORANGREBENE FØRTE TIL EN 20-ÅRIG KONFLIKT I AFGHANISTAN,
AMERIKAS LÆNGSTE KRIG.
TIL MINDE OM OFRENE FOR ANGREBENE DEN 11. SEPTEMBER
Tekster af: Ditte Marie Christensen