Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Siin Bostoni lennujuhid. Meil on probleem.
New Yorgi suunas liigub kaaperdatud lennuk.
2001. aasta 11. septembril sattus USA rünnaku alla.
Kas see on õppus? - Ei ole.
Hukkusid tuhanded ameeriklased, enam kui Pearl Harboris.
See oli sõjaline rünnak.
Tundsin, et me olime kurjusele näkku vaadanud.
See oli hästi organiseeritud rünnak, mis pidi USAd tõsiselt kahjustama.
Põrutav uudis:
Maailma Kaubanduskeskust on tabanud lennuk.
24 tundi, mis muutsid presidendi ametiaega,
tervet riiki
ja maailma.
Sellist kriisi ei ole meil olnud. - Muidugi oli meil kõigil valus.
Me kartsime.
20 aastat hiljem
meenutavad valitsuse kesksed töötajad ajaloolist päeva.
See 747 käitub kahtlaselt.
Igast lennukist oli saanud rakett.
Nad lendavad Kapitooliumi poole! Minge!
Nad ründavad Washingtoni, üheks sihtmärgiks võib olla Valge Maja.
See erakordne päev on põhjalikult jäädvustatud.
Kõige turvalisema paiga turvalisim osa.
Ning piloot kartis, et keegi võib meid seestpoolt rünnata
ja lennuki alla kukutada.
Eksklusiivsed uued intervjuud.
Vaatasime telerit,
ilma et oleksime saanud midagi teha, maailma võimsaima jõu keskuses.
Pidime presidendi minema toimetama. Teda oli lihtne rünnata.
Lugu 11. septembri rünnakutest, mida ei ole varem räägitud.
Jäi meil miski märkamata? Oleksime me võinud seda ette näha?
3000 inimest hukkus, kui meie vastutama pidime.
Sest me ei teinud ju piisavalt.
USAd rünnatakse.
Mina vaatan, kuidas laps loeb.
Ja ilmselt oli tal üha raskem kontrollida ühte emotsiooni: viha.
Esimene lennuk oli õnnetus, teine rünnak
ja kolmas kuulutas meile sõja.
11. SEPTEMBER 2001
Hei! Teeme sooja.
Tule, Stretch. Läki.
Tule, Stretch. Edasi! - „Tule, Stretch, lähme.“
President kutsus mind Stretchiks.
Panin kohvitassi ja märkmiku maha ning hakkasin jooksma.
BLOOMBERGI REPORTER
Jooksime koos edasi.
Ta jookseb 5 km 22,5 minutiga?
See oli tõeliselt veider kogemus.
Üks salateenistuse agent jooksis otse meie taga,
teine sõitis jalgrattaga meie ees, püstolkuulipilduja õla peal.
Bush sai teada, et Stretch Keil
oli üliõpilasena NCAA krossijooksukoondisse kuulunud,
ega suutnud uskuda, et oli ta jooksma kutsunud.
VALGE MAJA PERSONALIÜLEM
Bushid on võiduhimulised, ei lase lapselastel end kabeski võita.
Nüüd kutsus president jooksma kellegi, kellelt kartis pähe saada.
Sellele ta tol hetkel mõtleski.
Palju te jooksite?
Umbes seitse. - Kilomeetrit?
Ta innustas mind pingutama.
Ta räägiks sellest ju infotunnis.
Jah. Ta hoidis algusest peale tempot.
Aitäh. - Räägime maksudest?
Mitte praegu.
Ütlesin George'ile:
„Kui te jooksmast tulete, teeme CIA infotunni.
Siis läheme Emma E. Bookeri kooli, päev peaks lihtne olema.“
…kell on kaheksa. Teisipäev, 11. september.
MANHATTANI ALL-LINN
New Yorgi valimisjaoskonnad on avatud.
Orkaan Erin on kaugel, täna paistab päike.
Giants kaotab Denveris esimese mängu, Yankees…
Eelkõige mäletan 11. septembri hommikust seda…
ABC NEWSI KORRESPONDENT
…et ilm oli lihtsalt imeline.
Soe, mitte niiske, taevas oli selge.
Selline ilm annab kõigile pisut lisaenergiat.
Üks neist hilissuvistest päevadest.
Augustikuine niiskus on kadunud.
Sügise tunnet veel ei ole.
Sellise ilmaga meenub mulle nüüd alati see päev.
Hommikust, American 11 kõrgusel 1-9-0, 2-3-0.
American 11, 20 kraadi paremale.
11. septembri hommikul olin ma Valges Majas oma kabinetis…
USA ASEPRESIDENT
…CIA infotunnis.
Olime saanud teate, et Al Qaeda valmistub millekski.
Minu arust ei olnud luureinfo sel hetkel piisavalt konkreetne,
näitamaks, mida nad plaanisid.
American 11, tõuske kõrgusele 3-5-0.
American 11. Siin Boston.
Siin Boston. Palusin Americanil pöörata ja kõrgemale tõusta. Nüüd nad ei vasta.
2001. aasta suvel saabus luureinfot tohutult.
ASEPRESIDENDI TURVAMEESKONNA LIIGE
Kell kümme hommikul pidi toimuma turvaülemate koosolek.
Ja ühe asjana pidin ma agentide turvalisust silmas pidades ütlema:
„Kui lendate koos perega, oleme kuulnud kõlakaid lennukite kaaperdamisest.
Nii et jälgige ümbrust.“
Aga…
Kas American 11 helistab?
Lennukid on meie käes.
Olge tasa ja kõik laabub. Naaseme lennujaama.
American 11, püüate helistada?
American Airlinesi lend 11 on just kaaperdatud.
President on aga Floridas teel algkooli,
olles selle päeva luureinfo kätte saanud.
Mingit ebatavalist infot ei olnud.
AMEERIKA ÜHENDRIIKIDE PRESIDENT
Ohtlikuks olukorda küll ei peetud.
Terrorismi ei mainitud infotunnis kordagi.
Kuid neis vestlustes oli Al Qaeda selgelt kõige pakilisem teema.
Me ei teadnud, kus, millal või kuidas.
PRESIDENDI LUUREOHVITSER, CIA
Oli lihtsalt ohtralt juttu sellest, et toimumas on midagi suurt.
AP uudised. Mina olen Rita Foley.
MANHATTANI ALL-LINN
New Yorgis on Maailma Kaubanduskeskust tabanud lennuk.
Otseühendus Robyn Walenskyga New Yorgist.
Robyn, mida öelda oskad?
Esimese torni ülemistelt korrustelt tõusevad tossupilved.
Tossu on näha kilomeetrite kaugusele.
Tundub, et lennuk on endiselt hoone sees.
Panime peaadvokaadi büroos telerid mängima.
Reportaažid olid segased. Inimesed ei teadnud, mis juhtunud oli.
AMEERIKA ÜHENDRIIKIDE PEAADVOKAAT
Nad oletasid, et see võis olla lennuk ning et ehk oli tegemist õnnetusega.
Vabandust, peate minema. Ala tuleb tühjaks teha. Minge.
Minge edasi. Härrased, edasi.
Mu naine Barbara oli sel hommikul lennukile läinud.
Ta lükkas 10. septembri reisi edasi,
sest mul on 11. septembril sünnipäev ja ta tahtis ühe päeva oodata.
Mind valdas hirm.
Mis sai mu naise lennukist? Kus see on?
Kui presidendi autokolonn Floridas koolile läheneb,
hakkavad New Yorgist saabuma ehmatavad uudised.
Ma ei mäleta, et sõit kooli väga pikk oleks olnud,
aga helistasin tee peal New Yorki lähedasele sõbrale,
et rääkida talle oma hommikujooksust presidendi seltsis.
Ja mu sõbra hääl oli väga kummaline, kohe kui ta telefoni vastu võttis.
Maailma Kaubanduskeskust oli tabanud lennuk.
Sõber ütles: „Ja mu õemees kolis just uude kontorisse, mis asub selles hoones.
Üritame talle helistada.“
Meiega pressibussis olnud salateenistuse agent oli raadiosaatja tööle jätnud.
Ja kuulsime kedagi ütlemas,
et Condoleezza Rice soovib presidendiga telefonitsi rääkida,
kui too kooli jõuab.
Ühtäkki oli õhk pingest paks.
EMMA E. BOOKERI ALGKOOL
President surus rahval kätt ja läks turvaruumi.
Ruumis on turvatelefonid.
VALGE MAJA PRESSIESINDAJA
Seda kaitseb salateenistus ja see on kõikjal, kus president käib.
Ja julgeolekunõunik Condi Rice ootas telefonil.
Assistent ütles, et Maailma Kaubanduskeskust tabas lennuk.
JULGEOLEKUNÕUNIK
Vastasin: „Veider õnnetus!“ Helistasin presidendile.
Arvasin, et piloot tegi vea.
Ainus, mida ma mõelda suutsin, oli see, et kehv piloot oli ära eksinud.
Et see oli vaid õnnetus.
Talle öeldi, et väike kahe mootoriga propellerlennuk sõitis ühte torni sisse.
Olin mures, kuid ei uskunud, et riigi julgeolek on ohus.
Ja ma ei arvanud, et see peaks presidendi päevaplaani sassi ajama.
Salateenistuse agendi esimene mõte:
kas president on ohus?
PRESIDENDI TURVAMEESKONNA LIIGE
Kas keegi võib tema vastu huvi tunda?
Otsustati, et sel hetkel president ohus ei olnud.
Niisiis otsustasime, et ta võib üritusega jätkata.
Tere hommikust. Tere.
Tere. - Kuidas läheb?
President sisenes.
Ka seitsmeaastane teab, kes on president.
Mäletan, et isegi nii noorena…
KOOLI ENDINE ÕPILANE
…tundsin suurt aukartust ja põnevust, nagu Disney Worldi minnes.
Ja ma panin käe südamele.
Väikse lapsena patriotismile mõeldes…
Kordasime iga päev truudusevannet. Niisiis panin käe südamele.
Olge valmis. - „Saan“.
Jah, „saan“. Olge valmis. - „Oskan“.
„Oskan“. Valmis.
Seisan otse Maailma Kaubanduskeskuse kõrval.
Nähtavasti oli see väike reisilennuk.
Tundub, et lennuk võis siseneda ühest küljest ja väljuda teisest.
Väga võimalik.
MANHATTANI ALL-LINN
Lennuk sisenes sellise jõuga, et terve ümbrus rappus.
Meiega ühineb pealtnägija Empire State Buildingust.
Bob Bradley, mida näete?
Ma nägin lennukit.
Ei olnud mingit märki sellest, et lennukil oleks probleeme olnud.
See ei kaldunud kõrvale, vaid sõitis otse torni. Justkui sihilikult.
Minu kohus on kindlustada,
et presidendil on vajalikud sidekanalid.
VALGE MAJA KRIISIKESKUSE DIREKTOR
Palusin oma meeskonnal teleri leida.
Helistasin Valge Maja kriisikeskusesse, et rääkida valveohvitseriga.
Niisiis vestlesin ma temaga telefonis
ja jälgisin teleriekraanilt, nagu terve ülejäänud riikki,
kuidas kell 9.03 teine lennuk
Maailma Kaubanduskeskuse teise torniga kokku põrkas.
Oh issand! Oh issand!
Oh issand! - Oh ei!
Oh issand!
Kui teine lennuk torni tabas, kuulsin, kuidas toas kõik õhku ahmisid.
Mõistsime kahte asja.
Esiteks seda, kui paljud kohe hukkusid.
Ja teiseks fakti, et rünnati Ameerika Ühendriike.
Teine asi, millele tol hetkel mõtlesin…
„Kui suur on tõenäosus, et veel üks lennuk võib tabada kooli, kus asume meie?“
Olge valmis. - „Naeratus“.
Jah, naeratus.
Ja nüüd hääldage. Olge valmis.
„Naeratus“.
Mis sõna? - „Naeratus“.
Jah, „naeratus“. Lugege neid sõnu…
Seal presidendi kõrval seistes mõistsin…
et ta on ainus, kes ei tea, et hoonet on tabanud teinegi lennuk.
Tundus, et see oli igavik, kuid ilmselt vaid kaks minutit.
Ning siis otsustas personaliülem ruumi siseneda
ja presidendile kõrva sosistada.
Andy Card seisis mu taga ja ütles:
„Teist torni tabas lennuk. USAd rünnatakse.“
Mina vaatasin, kuidas laps luges.
Jälgisin presidenti pingsalt, tema huuled olid kokku surutud.
Lühikeseks hetkeks oli tema silmis jahmunud pilk.
Näed tõepoolest…
VALGE MAJA KOMMUNIKATSIOONIDIREKTORI ASETÄITJA
…teleriekraanil presidendi mõttemaailma muutust.
Kõik, mida ta enda arvates presidendina esindas, muutus ta silme all.
Ja see toimus reaalajas.
„Aga.“ Olge valmis. - „Aga…“
Kui sa kriisi ajal mingit organisatsiooni juhid,
on väga oluline head eeskuju näidata ja mitte paanikasse sattuda.
Ma ei tahtnud toolilt püsti hüpata ja klassitäit lapsi hirmutada.
Seega ma ootasin.
Tundsime, et me peame presidendi sealt minema toimetama.
PRESIDENDI TURVAMEESKONNA LIIGE
Teda oli lihtne rünnata.
Kui keegi suutis orkestreerida lennukite lendamist kaksiktornidesse,
olid nad võimelised välja uurima ka presidendi asukohta.
Pidime arvestama sellega, et olukord võis tõsise pöörde võtta.
Niisiis kutsusin ma oma meeskonna ruumi vasakusse nurka,
plaanisime hoone inimestest tühjaks teha.
„Kuid ühel päeval saabus autovaras…“
Ma teadsin, et president hakkab mulle vastu,
sest loomulikult ei tahtnud ta lahkuda.
Lisaks rahulikuks jäämisele on kriisi ajal tarvis midagi öelda.
Terve riik oli ju hämmingus, šokis ja hirmul.
Alati tekib vaakum ja see täitub…
Tol korral täitus see emotsioonide laviiniga.
Pange need oma toolide alla. Suur tänu, et tulite.
Niisiis tõusin ma rahulikult püsti ja läksin turvaruumi tagasi.
Räägin sellest hiljem.
Esimese asjana käskisin ma helistada FBI peadirektorile,
luua ühenduse asepresidendi
ja Valge Maja kriisikeskusega.
Palusin Dan Bartlettil presidendi jaoks mõned laused kirja panna.
Katsusime meeleheitlikult võimalikult palju infot koguda,
et president saaks öelda piisavalt,
näitamaks, et ta suudab lahti rulluvat olukorda kontrollida.
Aga juhendit ju pole.
Ei ole kohta, kus oleks kirjas: „Olgu, praegu toimub see.
Avage juhend ja saate teada, mida teha.“
Seda ei olnud.
Küsisin presidendilt, kellega ta kõigepealt rääkida tahaks.
Ja ütlesin, et asepresident ootab telefonil.
Esimene vestlus keskendus põhiliselt sellele,
kas me nimetame seda terrorirünnakuks.
Me mõlemad olime nõus, et seda see ilmselt oli.
Ja kõik järgnev olenes põhimõtteliselt sellest.
Minu ja Dick Cheney jaoks
oli üsna selge, et tegemist oli hästi organiseeritud rünnakuga,
mis pidi USAd tõsiselt kahjustama.
Olin kontoris.
JUSTIITSMINISTEERIUM WASHINGTON
Assistent tuli sisse ja ütles, et Barbara helistab.
Tundsin kergendust, et Barbara elus oli,
kuid ta ütles mulle kohe, et tema lennuk on kaaperdatud.
Ja siis telefon vaikis.
Siin John Thomas, lennutegevuse juht. Peame kõiki sellest otsekohe teavitama.
American 77 oli just Charlestonist pisut lääne pool
ja kadus meie radarilt.
Usume, et lennuk võidi kaaperdada.
Tornidega juhtunut arvestades võib taevas olla veel üks kaaperdatud lennuk.
President Bush tundis Barbarat. Barbara oli vaid kaks päeva varem teleris…
JURIST
…Bushi kaitsmas.
Presidendil on õigus. Lapsed peavad oskama lugeda, muidu pole neil lootust.
Haridusprobleemid on presidendi jaoks kõige olulisemad…
Ja Barbarat teadis terve Bushi administratsiooni juhtkond.
Teadmata midagi kolmandast lennukist
üritab president koos oma abidega Floridas koguda infot
kahe esimese rünnaku kohta.
Kõik helistasid kusagile ja püüdsid mõista, mis toimus.
Selliste pommuudiste puhul
on ajakirjanikel tavaliselt rohkem materjali kui valitsusel,
sest neil on igal pool kaamerad.
Nii et info, mida telekanalid praegu näitavad, on äärmiselt oluline.
Ühte klippi näidati korduses
ja president vaatas, kuhu Dan näpuga näitas,
kui lennuk torni tabas.
Ja pinge oli käega katsutav. Inimesed panid telefonid käest,
et ekraanile vaadata. Meie nägime seda esimest korda.
Me ei suutnud oma silmi uskuda. Äärmiselt rahulikust ja ilusast päevast
sai päev, mil meie maailm kardinaalselt muutus.
Kui president New Yorgi rünnakute õudusi mõista püüab…
kogub kriis USA õhuruumis hoogu.
LENNUJUHTIMISAMETI KOORDINEERIMISKESKUS VIRGINIA
Otsustasime vähendada õhku tõusvate lennukite arvu.
Ma ei lubanud ühelgi õhusõidukil startida. Taevas oli üle 4000 õhusõiduki.
LENNUAMETI SISERIIKLIKU LENNUTEGEVUSE JUHT
Ma teadsin, vähemalt oletasin, et asja taga ei olnud hullunud kaaperdaja.
Et tegemist oli mitme inimese ühise tegevusega.
Kui lennujuhid pretsedenditu olukorraga tegelevad,
tungitakse neljanda lennuki kokpitti.
United 93, lennuk kella ühe suunas. 19 km itta, 3-7-0.
Ei ole näha, otsime. United 93.
Kuule!
Mayday…
On United 93 seal? - See vist laskus.
United 93, kinnitage 3-5-0.
Kas United 93 on Chardonist lõunas?
Veidrad hääled, üritame suhelda.
Näete neid? - Ei.
Viimasena kaaperdati Unitedi lend 93.
President Bush valmistub rahvaga rääkima,
teadmata siiani rünnakute tegelikku tausta.
Daamid ja härrad, see on USA jaoks raske hetk.
Meie riiki on tabanud tragöödia.
Siin lennujuhtimisameti läänepiirkonna koordinaator.
Palun kõigil üksustel teha inventuuri õhus olevatest lennukitest.
Kontrollige, et ükski õhusõiduk ei oleks kadunud.
Minu töötajad palusid kõigil riigi lennujuhtimisüksustel
teavitada meid lennukitest, mida nad kahtlaseks pidasid.
Sel hetkel kaalusin ma tegelikult, kas õhuruum tuleks kinni panna,
kuid kõhklesin, sest teadsin, millise kaose see kaasa tooks.
Kaks lennukit on sõitnud otsa Maailma Kaubanduskeskusele.
Barbara helistas uuesti
ja ma pidin rääkima talle kahest lennukist,
mis kaksiktornidesse lennanud olid.
Vahetasime mõned õrnussõnad
ja siis vaikis telefon taas.
Palun ühinege minuga vaikuseminutiks.
Palun istuge. Ärge tõuske.
Pardal on pomm.
Clevelandi lennujuhtimiskeskus. Korrake aeglaselt.
United 93 pardal võib olla pomm.
Kas saaksite täpsustada, miks te nii arvate?
Mees karjub seda mikrofoni.
Selge.
Alles kuulasin klassiruumis lapse lugemist,
nüüd usun, et USAd rünnatakse. See käis üsna kiiresti.
Jumal hoidku ohvreid, nende perekondi ja USAd. Aitäh teile.
Peame Sarasotast lahkuma, presidendi ohutusse paika viima.
Läheme võimalikult kiiresti lennukisse,
sest kõige turvalisem koht presidendi jaoks sel hetkel,
kuni selgub, mis toimub, on taevas.
Väljusime viivitamatult hoonest, läksime autode juurde
ja otsustasime kiiresti lahkuda.
Sulgeme ristmikud tõketega,
et ei peaks muretsema enesetaputerroristide ega muu pärast.
Tõde jõudis mulle kohale, kui limusiinis oma lennuki poole sõitsin.
Minu kaitsmist võeti väga tõsiselt.
Me kihutasime nagu pöörased.
Vaatasin vasakule ja mõistsin,
et olime nelja politseiauto vahel. Kaks ees, kaks taga.
PRESIDENDI VANEMNÕUNIK
Nad kaitsesid meid külgedelt. Salateenistus ütles,
et nad kartsid autopommirünnakut.
Nad üritasid pommi 4-6 meetri kaugusel plahvatama panna,
et president suurema tõenäosusega ellu jääks.
See oli kainestav hetk.
Presidendi turvalisus on üha suurem murekoht.
Tõhustatakse ka asepresidendi kaitset.
VALGE MAJA WASHINGTON
Uks lendas lahti,
üks salateenistuse agent, Jimmy Scott, sisenes kiiresti.
Ta pani oma parema käe selja tagant mu vöö peale,
teise käe mu õlale,
tõstis mu sõna otseses mõttes õhku ja lükkas ukse poole.
Agent ütles mulle, et läheneb lennuk.
Ma ei teadnud, kui kaugel see on…
ASEPRESIDENDI PERSONALIÜLEM
…aga 800-kilomeetrise tunnikiirusega on see varsti kohal.
Huntress. Kuidas aidata saan?
Viimaste andmete kohaselt on lennuk Valgest Majast 9,5 km kagu pool.
9,5 km kagus?
Jah. 9,5 km edelas.
Jimmy viis mu koridori,
Valge Maja läänetiivas trepist alla.
Agendile anti käsk viia meid alla
PEOCi, hädaolukordade keskuse poole.
Tundsin Jimmyt. Teadsin, et poisid on treenitud.
Ja kui tema niimoodi liigub, pean järgnema.
Mul ei olnud niikuinii valikut.
Lennuk eemaldub. - Valgest Majast?
Jah. - Eemaldub.
On teil lennuki kohta infot?
Ei, mitte mingit. Pole aimugi.
Suur segadus. Me ei teadnud, mis toimub.
Ei teadnud, kus lennukid asusid.
Sel hetkel oli oluline mõista rünnaku mastaapi.
Kapitooliumi kohal on tundmatu lennuk,
lennujuhid paluvad selle tuvastamiseks abi kaubalennukilt Gofer 06.
Gofer 06, lennuk kella 11 suunas,
8 km põhja pool, liigub kiirelt.
Tüüp ja kõrgus teadmata.
Gofer 06. Näeme lennukit 12 suunas.
Kas näete, milline see on? - Tundub, et Boeing 757.
Esimene mõte, mis pähe tuleb:
nad ründavad Washingtoni, mitte vaid New Yorki.
See lennuk laskub jätkuvalt.
Ja tundub, et see liigub kirdesse.
Sul pole aega öelda: „Issand, mis meiega toimub?“
Igast lennukist oli saanud rakett.
Washington, siin Gofer 06. - Rääkige.
Tundub, et lennuk kukkus Pentagoni.
Näete, mis toimub? - See kukkus Pentagoni.
Näib, et tabas Pentagoni.
Lennuk hoones.
Läksin kriisikeskusesse,
et püüda saada ühendust julgeolekunõukoguga.
Minge eemale. - Kaugemale. Veel.
Colin Powell oli Peruus Ameerika Riikide Organisatsiooni kohtumisel.
Öeldi, et CIA peadirektor George Tenet oli juba varjendisse läinud.
Kaitseminister Rumsfeldi ei saadud kätte. Ta telefon aina kutsus ja kutsus.
Vaatasime teleriekraanile, lennuk oli Pentagoni kukkunud.
Siis helistasin presidendile. Ta ütles, et tuleb tagasi.
Tegin midagi, mida pole teinud enne ega ka pärast.
Tõstsin presidendiga rääkides häält.
Ütlesin: „Jääge sinna, kus olete, meid rünnatakse.“
Kõik Pentagoni suunduvad üksused,
olge ettevaatlikud, võimalik terrorirünnak.
Sel hetkel mõistsin, et oleme sõjas.
Esimene lennuk oli õnnetus, teine rünnak
ja kolmas kuulutas meile sõja.
Oh issand.
Vaatame otseülekannet Washingtonist
ja Pentagonist tõusevad tossupilved.
Ma istusin Pentagonist kolme kilomeetri kaugusel kontoris.
Teadsin, mis ees ootas, ja siis nägin seda.
Mõistsin, et mu suurimad hirmud olid teoks saanud.
See pidi olema American Airlinesi lennuk, mille pardal oli Barbara.
Me ei tea, kas selle taga on pomm
või järjekordne lennuk,
mis on võtnud sihikule Ameerika Ühendriikide võimu sümboli.
Tundsin end abituna.
Meie kodumaaga oli juhtunud midagi hoomamatut.
Mind valdas õud.
Kui kuulsin, et American 77 Pentagoni tabanud oli,
panin kogu lennuliikluse seisma.
Käskisime kõigil õhusõidukitel lähimas lennujaamas maanduda,
hoolimata tegelikust sihtpunktist.
Tähelepanu. Siin lennujuhtimisamet.
Palume kõik õhusõidukid võimalikult kiiresti maale juhtida.
Kõik õhusõidukid, sihtpunktist hoolimata, tuleb võimalikult ruttu maandada.
See oli viimane asi, mida ma teha sain, et õhuruumi kontrollida.
Mõtlesin, et kui kõik sõidukid taevast alla toome,
suudame väheseid alles jäänuid kontrollida.
Ma ei teadnud, et neid on veel nii palju. See võib probleeme tekitada.
Nüüd tundub,
et võib-olla ründab meie riiki
mingi tundmatu jõud.
Mina olen selles kindel. - Vaatame kaadreid.
Näeme presidendi kantselei hoonet Washingtonis,
kust lisaks Valgele Majale inimesi evakueeritakse.
Näeme teisel pool jõge Pentagonist tõusmas tossusambaid.
Mäletan, et kodust vaadates näis olukord kaootiline.
PRESIDENDI NÕUNIK
Pidin kontorisse jõudma, aga ei teadnud, kuidas.
Washingtoni kesklinn pandi kinni.
Rääkisin telefonis personaliülemaga, kes Valges Majas mu kontorit juhtis.
Ja ta ütles: „Karen, ma pean minema. Nad käsivad meil ära joosta.“
Vastasin: „Mine siis!“
Oletati, et üheks sihtmärgiks võis olla Valge Maja.
Ja salateenistus andis kõigile käsu evakueeruda.
Kõik eemale. - Keda ei vajata, minge!
See ei ole õppus. Minge.
Hääled muutusid üha nõudlikumaks ja valjemaks.
VALGE MAJA PRESSIESINDAJA ABI
Hüüti, et me lahkuksime, põgeneksime.
Minge laiali! Palun minge koju.
Vaatasin silma ühele naisele,
salateenistuse agendile, kes mulle karjus:
„Kontsakingad jalast, jookske!“
See 747 käitub kahtlaselt.
Üleval kella 12 suunas. See teeb järsu pöörde. Kurat, see…
Seis! - Nad lendavad Kapitooliumi poole! Minge!
Washingtoni tänavad olid täis autosid…
ASEPRESIDENDI NÕUNIK
…mootorid töötasid, uksed olid avatud. Inimesed jooksid, nägime suitsu.
Nagu „Mad Max“.
Teie kõik, tagasi ja eemale.
Kas kuulsite? Te peate eemalduma.
Ameerika Ühendriikide taevas pannakse ajaloos esimest korda lukku.
Kapitooliumi vallutab hirm.
Järjekordne ohuallikas seab presidendi turvalisuse kahtluse alla.
Jõudsime lennujaama
ja saime infot selle kohta, et ka presidendi lennuk võib olla sihtmärk.
Hoovõturaja lõpus võib olla keegi, kes presidenti ohustab.
Keegi Stingeri raketiga
või mingi võimsa vintpüssiga.
Nähti kõvasti vaeva,
et kõik võimalikult kiiresti lennukisse saada.
Nad karjusid: „Eluga, eluga!“ Et kiiremini sisse läheksime.
Mäletan, et tundsin trepist üles joostes lausa hirmu
ja mõtlesin hajameelselt,
et ma ei ole presidendi läheduses kunagi kartnud.
Mäletan, kuidas lennuki personal mind ukse peal tervitas.
Ja nad olid tõsiselt ehmunud.
Kolonel Tillman ütles mulle:
„Võin otsa ringi pöörata, teisele poole lennata,
aga see on kõige järsem õhkutõus, mille 747 kunagi teinud on,
ja te peate kindlustama, et president istub.“
Vastasin: „Teen seda, tegutsege.“
Otsustati lennuk ümber pöörata,
et vältida ohtu õhkutõusuraja lõpus,
ja lennukist viimast võtta.
AIR FORCE ONE'I KAPTEN
Lennuk töötas täisvõimsusel, oli väga kerge, reisijaid oli vähe.
Tahtsime võimalikult kiiresti minema saada.
Mu iste oli umbes 18 meetri kaugusel. Niisiis seisin,
olles ainus, kes ei istunud, turvavöö peal.
Niisiis seisin seal presidendi kõrval.
Mootorid lihtsalt röökisid ja me kihutasime mööda hoovõturada.
Mõtlesin: „Uskumatu. See lennuk ei tõuse nii õhku.“
Panin oma jala presidendi laua vastu, surusin tagumiku vastu vaheseina
ja pressisin ennast sinna vahele.
President kummardus ja pani mulle käe ümber.
Ja me tõusime õhku nurga all, mida ma enam kunagi kogeda ei taha.
Olin osaliselt kaaluta olekus.
Ma olin kabuhirmus.
See kogemus oli kõigile äärmiselt emotsionaalne.
Püüdsin olla mõistlik, rahulik, keskendunud,
kuid mõned inimesed hingeldasid.
„Mida me nüüd teeme?“
Ja see hirm oli otsekui nakkav.
Ma ei tahtnud, et see kahjustaks presidendi otsustusprotsessi.
Hoidsime mõned inimesed temast eemal.
Üritasin lihtsalt infot koguda, et võtta vastu ratsionaalsed otsused.
President käskis mul helistada George Tenetile.
CIA direktorile, minu ülemusele.
„Ütle George'ile, et tahan esimesena teada saada,
kui ta süüdlase kohta midagi kuuleb.“
Bush püüab meeleheitlikult rünnakute kohta infot saada,
kuid on silmitsi uue väljakutsega.
Lennukil olid tol päeval tõsised probleemid sidepidamisvahenditega.
Telefon, mis pidi ühendama presidenti asepresidendi
ja teiste Valge Maja aluses varjendis olevate inimestega, streikis.
Mäletan, kuidas president nördinult telefonitoru hoidis.
Nii et meil ei olnud välismaailmaga püsiühendust.
OTSEÜLEKANNE FOX NEWS
Televiisor. Air Force One'is ei olnud satelliittelevisiooni.
Niisiis saime telerit vaadata,
kui lendasime üle linnadest, kus maa peal asuv antenn
andis piisavalt tugevat signaali,
mis jõudis meieni 12 km kõrgusele.
Läbisime erinevaid levialasid.
Teler töötas, kuid ekraan vilkus ja…
Ja jube oli see, et ülekanne oli katkendlik.
Olime kõik teleri külge naelutatud,
sest saime sealt uut informatsiooni.
Lendasime kaugemale, signaal nõrgenes,
teleriekraan muutus halliks.
Hämmastav on mõelda, et üks halvimaid paiku info hankimiseks
oli just see koht, kus informatsioon oleks pidanud
kõige paremini presidendini jõudma.
Nüüd, juhuslikult,
vaid 73 minutit pärast rünnakute algust,
on signaal stabiilne piisavalt kaua, et ekraanile jõuaks ilmuda pilt.
MANHATTANI ALL-LINN
Duubel kaks. Duubel kaks, kaks, üks.
Lähemale me Maailma Kaubanduskeskusele ei pääse.
Näete siia kogunenud tuletõrjujaid, politseinikke, FBI agente.
Ja näete, et kaks torni…
Tohutu plahvatus, tükid sajavad meie kõigi peale. Peame põgenema!
Oh ei!
Oh issand! - Ei!
Oh issand!
Oh sa kurat! Jessas!
Jessas!
Oh sa kur… - Minge! Edasi!
Vaadake selja taha!
Oh kurat!
Need kaadrid on mu mällu sööbinud.
Valitses täielik vaikus, vaid Air Force One ise mürises.
Mind valdas õud.
Süda läks pahaks.
Jääge sinna. - Ärge liikuge.
Seiske paigal.
Me kõik olime ekraani külge liimitud.
Saime toimuvat vaid õudusega jälgida. Keegi ei öelnud midagi.
Ainuüksi mõte kõigist inimestest, kes hetkega hukkuda võisid…
Ma nägin meest, kes andis endast parima,
et oma emotsioone kontrollida.
Ja ilmselt oli tal üha raskem kontrollida ühte emotsiooni:
viha.
Seda pulbitsevat…
„Arvate, et te pääsete?“
Teadsin, et kui meid rünnatakse, on minu ülesanne riiki kaitsta.
Ja ma ei teadnud veel, kes süüdlased olid.
Alustuseks tuli nad pihuks ja põrmuks teha.
Ma tahtsin koju Washingtoni sõita.
Olin ju vägede ülemjuhataja
ja tahtsin olla sündmuste keskel.
Ütlesin: „See on võimatu.
Kuni Valge Maja turvalisus tagatud ei ole,
peame minema kusagile mujale.“
Me ei saanud teda ebaturvalisse paika viia.
Soovitasin suunduda läände, mitte itta.
Ühtäkki tundsin, kuidas lennuk pööras ja suundus kirdest eemale.
Kutsusin Andy ja ütlesin: „Andy, sõidame Washingtoni.“
Tema vastas: „Meil ei soovitata seda teha.“
Ütlesin presidendile, et läheme Barksdale'i õhuväebaasi
ja hangime toimuva kohta infot.
Saame rahva jaoks sõnumi linti võtta.
Oleme juba palunud neil valvel olla.
Aga president soovis kindlalt Washingtoni naasta.
Ta ütles mulle:
„Mina olen Ameerika Ühendriikide president, naaseme Washingtoni.“
Vastasin: „Te ei taha seda otsust praegu langetada.
Ma ei usu, et tahate. Peame kõigepealt rohkem teada saama.“
Tema: „Ma otsustan kohe praegu!“
Ma vestlesin presidendiga
ja soovitasin tal veel mitte naasta.
Lisaks New Yorgile rünnati ka Washingtoni.
Ning meil kahel, presidendil ja asepresidendil, oli väga oluline
olla üksteisest eraldatud.
Andy Card oli lennukis ja mina rääkisin telefoniga.
Me veensime presidenti. „Veel mitte. Veel mitte.“
Sest me ei teadnud midagi.
Me teadsime kindlalt, mina ja nemad ka,
et ülemjuhataja olen mina.
Sellepärast oligi ülimalt oluline, et minu meeskond mõistaks
käsuliini ja presidendi rolli.
Aga loomulikult
sai julgeolekujõudude põhieesmärgiks valitsuse järjepidevuse tagamine.
Olime väga õnnelikud, et president nõustus Washingtoni naasmise osas järele andma.
Ja Barksdale'i minek andis meile võimaluse end koguda.
Saime plaani paika panna ja mõelda, mida tegema peame.
Lennuk on meie all.
56865, Clevelandi keskus, kuulsin.
Üks küsimus. Boeing 757.
Kas te näete seda? Palun öelge, mis kõrgusel, kui võimalik.
Kagu suunal.
Leitud.
See on meie taga, vaid umbes 300 m kõrgemal.
Teadaolevalt on õhus nüüd veel vaid üks kaaperdatud lennuk.
Lennujuhid jälgivad seda teise lennuki kapteniga rääkides.
Olgu, see laskub, on varsti meie kõrgusel.
Jah, me näeme seda.
56865, soovitan eemale hoida.
Suunduge kiiresti põhja.
Kuid info vähesus ei valmista peavalu vaid lennujuhtidele,
vaid ka Valge Maja varjendis olevatele inimestele.
Valitses täielik teadmatus.
Mainiti konkreetseid lennunumbreid…
VALGE MAJA PERSONALIÜLEMA ABI
…mis muret tekitasid.
Saime pidevalt infot selle kohta, mitu lennukit veel õhus oli
ja mitu oli kadunud.
Üks lennuk läheb siia, teine sinna.
Kuulsin, et välisministeeriumi juures oli plahvatanud autopomm.
Infot oli tohutult,
suur osa sellest oli vale.
Mida ta nüüd teeb?
Näib, et ta võib pisut põhja poole keerata. On see õige?
Jah. Tundub, et lennuk kõigub küljelt küljele.
Varjendis oli suurimaks mureks see,
kui palju oli veel lennukeid, mille terroristid olid relvadeks muutnud
ja mis suundusid teiste USAs asuvate sihtmärkide poole.
Mida ette võtta?
Sest meil polnud aimugi.
Õõtsub edasi-tagasi. - Aitäh.
Ei ole ühtegi juhendit, mis ütleks,
mida sellises olukorras teha.
Põhimõtteliselt tegutsesime sel ajal oma äranägemise järgi.
TRANSPORDIMINISTER
Istusin asepresidendi vastas,
kui sisse tuli adjutant
ja teatas, et veel üks lennuk liigub lõuna poole, Washingtoni suunas.
Oletati, et lennuk on kaaperdatud.
Selgus, et see oli vist United 93.
Adjutant palus asepresidendilt luba sõjaväelennuki kasutamiseks.
Asepresident kasutas militaarterminit.
ASEPRESIDENDI ADJUTANT
„Sihikule võtta.“
Terve tuba teadis selle tähendust.
„Laske see lennuk alla.“
Ruumis valitses vaikus, kuni inimesed teadvustasid,
milline käsk just antud oli.
Võtsin toru ja rääkisin presidendiga.
Ta kiitis otsuse heaks, me tahtsime seda teha.
Me ei teadnud, kui palju kaaperdatud lennukeid veel õhus oli.
Ma langetasin otsuse.
Olin ma selle üle õnnelik? Ei.
Aga tundsin ma end seda tehes kindlalt? Jah.
United 93. On teil selle kohta infot?
Jah, alla tuli.
Alla? - Jah.
Millal see maandus? Meil on…
Ei maandunud.
Kukkus alla? - Jah, Camp Davidist kirde pool.
Üks infoametnikest sisenes ja teatas:
„Sihtmärk on kõrvaldatud.“
Asepresident küsis: „Kas lennuk kukkus alla?“
Ja mees vastas: „Sihtmärk kõrvaldatud.“
Asepresident vaatas mulle otsa ja küsis: „Kas meie lasime selle alla?“
Mina vastasin: „Ma ei tea.“
Meil oli põhjust uskuda, et meie olime selle lennuki tõepoolest alla lasknud.
Varjendi asukad püüavad aru saada,
kas United 93 allakukkumine oli nende otsuste tulemus.
Ühtäkki pöördub tähelepanu taas New Yorgile.
Tunni eest vaatasid inimesed bensiinijaamas
kesklinna kohal heljuvat tossupilve.
Rahvas tuli poodidest välja vaatama. Nüüd kogunetakse suurtesse rühmadesse.
Nägin inimesi lausa käest kinni hoidmas ja palvetamas.
Seisan Manhattani sillal, mis on suletud… Jalakäijad pääsevad läbi.
Mõned inimesed lähevad üle, aga nad ei saa kuidagi…
Näen, et miski on… Ma ei suuda… Tundub, et hoone…
Kas see variseb kokku? Kas teine torn variseb kokku?
Jah, see on teine torn. See on teine…
See ei varisenud isegi sisse, vaid lihtsalt sulas.
Minu aju ei suutnud mõista, mida ma nägin.
See oli vihane rünnak Ameerika Ühendriikide vastu.
Ja oli selge, et hukkunuid oli väga palju.
See oli masendav hetk.
Vaatasime telerit, ilma et oleksime saanud midagi teha,
maailma võimsaima jõu keskuses.
Aga pidime selles ruumis välja mõtlema,
mida teha, et rohkem midagi ei juhtuks.
Riikliku tragöödia ajal on Air Force One'i pardal ja varjendis
valitsusel raske olukorda kontrolli alla saada.
Varjendi kommunikatsioonivahendid olid puudulikud.
Oli ekraan…
Me ei saanud aru, mis väljas toimus, sest kui oli pilt, siis heli polnud.
Heliga puudus pilt.
Ja see oli kohutav.
Rahvas ei teadnud, mis toimus, ja meie ei teadnud ka.
Ja see oli äärmiselt hirmutav aeg.
Valitsus ei olnud selleks hetkeks valmis.
Varjend ise oli iganenud.
Mööbel ja tehnika olid ilmselt vähemalt 20 aastat vanad.
Mäletan, et punkrikompleksi ülem kutsus mu kõrvale,
kui varjendi hapnikuvarud ohtlikult vähenenud olid,
sest inimesi oli liiga palju.
Kõik tukkusid. Nägin, et miski on valesti.
Me olime oma hapniku ära kulutanud
ja hingasime sisse iseenda süsihappegaasi.
Me mürgitasime ennast.
Lõpuks saatsime paljud inimesed minema. Kõik, keda seal vaja polnud.
Valitsus maadleb varjendi puudustega,
kui saabub teade, et presidendi lennuk on ohus.
Seda jagatakse kohe ka presidendiga.
Saime kõne. Öeldi, et Ingel on järgmine.
Ingel on Air Force One'i koodnimi.
Kõigil tuli kananahk ihule.
Kes lennuki koodnime teab?
Kui Air Force One'i piloot kolonel Tillman seda kuulis,
pani ta kokpiti juurde viiva trepi alumisse otsa valvesse
õhuväelasest valvuri,
kes ei tohtinud kedagi trepist üles lasta.
Mõelge sellele.
Kõige turvalisema paiga turvalisim osa.
Ning piloot kartis, et keegi presidendi lähikondlastest
võib meid seestpoolt rünnata ja lennuki alla kukutada.
Üritasime mõista, kuidas meid rünnata saab.
Sel hetkel pidime arvestama halvimaga.
Pidime olema valmis selleks, et keegi meid õhus ründab.
Kui kuulsime, et president on sihtmärk, ei riskinud me millegagi.
Konfiskeerisime juba kõik relvad. Oleme teinud kõik, mis võimalik.
Aga iial ei tea.
President on lennuki ninas.
Presidendi meeskond ja salateenistuse agendid on keskel,
ajakirjanikud ja külalised lennuki sabas.
Niisiis tulid agendid lennuki ninna
ja seisid presidendi salongi lähedal,
et keegi teine sinna ei pääseks.
Lennuki ninna ei lastud ka Valge Maja kõige teenekamaid töötajaid,
kui president neid ei kutsunud.
Pardal tõhustatakse turvameetmeid,
kuid väljastpoolt tulevat rünnakut kardetakse endiselt.
Air Force One sõidab mööda suvalist trajektoori.
Selge.
Me ei tea, kuhu nad minna otsustasid, hävitajate eskorti ei ole neil ikka.
Ei ole? - Just nii.
Jessas!
Sellel hetkel…
olime heaks märklauaks.
Ja me ei teadnud rünnakute ulatust.
Me ei teadnud, kas see oli alles algus, keskpaik või lõpp.
Enamik inimesi ütleks, et üks turvalisemaid paiku
on USA presidendi kõrval. See sattus esimest korda kahtluse alla.
Mõtled, et ehk ei olegi see parim paik.
Ja ühtäkki saabus kõne.
Kaks hävitajat F-16. „Oleme teie eskort.“
Ja teate, see oli parim tunne maailmas. Meie omad
tulevad siia ja jäävad meie kõrvale.
Laskusin ühele põlvele,
käsi aknalaual, ja vaatasin välja.
Ilmselt arvatakse, et hävitajad saadavad Air Force One'i kogu aeg,
kuid USA pinnal juhtub seda harva.
Ja no…
VALGE MAJA PRESSIESINDAJA ABI
Reaalsus jõudis mulle kohale.
See ei olnud lihtsalt…
Ma ei olnud sellele varem üldse mõelnudki.
Miks hävitajad presidendi lennukit saatma peavad?
Selgus, et see oli kohutavate vigade jada.
Helistaja ei öelnudki „ingel“, vaid et Air Force One on järgmine.
Üks luureohvitseridest tegi seda, millega ta harjunud oli.
Ta kasutas ise sõna „ingel“
ja edastas selle Valge Maja varjendile, kus viibis asepresident.
Tema omakorda teavitas presidenti, et Ingel on järgmine.
Väära informatsiooni kogus
kriisisituatsioonis, kui infot ei filtreerita
ja inimesed selle igaks juhuks läbi lasevad, on vapustav.
Täna hommikul kukkus Lääne-Pennsylvanias
alla suur lennuk, reaktiivlennuk Boeing 767.
Me ei tea, kas see on seotud
New Yorgi ja Washingtoni sündmustega.
Avalikkus kuuleb, et alla on kukkunud neljaski lennuk, United 93.
Valitsus üritab endiselt mõista, kas õnnetus oli nende tegude tagajärg.
Mäletan, et asepresident rääkis Pentagoniga telefonis ja ütles:
„Te peate ju teadma, kas te lasite alla reisilennuki.“
Ja nemad vastasid, et ei saa seda kinnitada.
Pentagon pidi seda küsimust põhjalikult lahkama,
tagamaks, et saame õige vastuse.
Lõpuks öeldi meile: „Ei, meie seda alla ei lasknud.“
United 93 oli alla kukkunud
ammu enne seda, kui anti korraldus see alla lasta.
Kaaperdajatele olid vastu hakanud reisijad, mitte valitsus.
Selgus, et lennukis olnud reisijad
tegutsesid kiiremini ja tõhusamalt, kui meie seda suutsime.
Reisijad ründasid kaaperdajaid, ohverdades oma elu,
et päästa paljud teised inimesed.
Ma imetlen sellist tugevust tohutult.
Alati kui ma sellele mõtlen, tulevad mulle pisarad silma.
See ohver, mille nad tol päeval Shanksville'is tõid…
Jim Kallstrom,
FBI New Yorgi kontori endine ametnik, on nüüd eetris.
Jim, mida arvad?
Esimese asjana mõtlen ma tohutule hukkunute arvule.
Ohvrite arv on lihtsalt vapustav.
See on päev, millest meie lastele 50 aasta pärast koolis räägitakse.
Päev, mil me USA pinnal terroristidega sõda alustasime.
Kui sa seda mainisid, mõistsin, et hetkel on veel miski väga oluline.
Ma ei taha liigselt tundelisena kõlada,
kuid kus on meie president?
President juhtis… Jah, me ei tea, kus ta on,
aga varsti on rahval vaja seda teada.
USA suurim linn on šokis.
Sõjaväe peakorter põleb.
Ja president on kodust kaugel.
BARKSDALE'I ÕHUVÄEBAAS
Washingtoni asemel läksime Louisianasse Shreveporti.
Ausalt öeldes oli ses päevas ka huumorit.
Näiteks see, et kui me maandusime,
oleksime otsekui „Dr Strangelove'i“ võttepaika sattunud.
Toimus pommituslennukite õppus.
Niisiis olid seal rünnakuvalmis pommitajad.
Ja meid topiti mingisse autosse.
Soomuslimusiini presidendi jaoks ei olnud.
Ette sõitis Dodge'i mahtuniversaal, et vaba maailma juht ohutusse paika viia.
Ma ei ole vist ühtegi presidenti mahtuniversaalis näinud.
Ja sõjaväelasest autojuht oli nähtavasti nii hirmunud,
et sööstis koha pealt minema.
Kihutasime mööda maandumisrada.
Ja ma ütlesin autojuhile: „Al Qaedat selles baasis vist pole.
Võtame õige hoo maha ja sõidame rahulikult staapi.“
Minu jaoks oli see päeva ohtlikem olukord.
Jõudsime baasiülema staapi
ja läksime sisse. Tal olid väga head sidevahendid.
Võtsime ühendust Washingtoniga.
Kõik vestlused keerlesid selle ümber,
millist infot meil veel on.
Mida me veel teame?
Ja kas meie vaenlased püüavad olukorda ära kasutada?
Olukord oli äärmiselt ebakindel.
Ja kuna me kaitsemeetmeid tugevdama hakkasime,
pidid venelased mõistma,
et nende peale me oma relvi ei suuna.
Olin mures, sest venelased pidid sel päeval õppuse korraldama.
Ja nad ei tohtinud siinseid sündmusi valesti mõista.
Kui meie oma jõud lahinguks valmis paneme ja venelased sama teevad,
oleme peagi sõjaseisukorras,
juhtuda võib igasugu asju.
Suur osa kaitsemeetmetest toimib automaatselt.
Need on loodud inimlikke eksimusi vältima.
Ja loomulikult päädib asi sellega, et inimesed jäetakse kõrvale ka siis,
kui neid on vaja protsessi kaasata.
Niisiis helistasin president Putinile
ja ütlesin: „Hr president, me paneme oma relvajõud lahinguks valmis.“
Ja ta vastas: „Ärge muretsege, meie tõmbume tagasi.
Jätsime õppuse ära.“
Ja ma mäletan, et mõtlesin endamisi naerdes:
„Muidugi nad teavad, et me valmistume. Nad ju näevad seda.“
Aga sel hetkel mõistsin ma, et külm sõda on tõepoolest läbi saanud.
Putin oli õigesti reageerinud.
Nii suures kriisis
peavad juhid püüdma rahvast pidevalt rahustada.
Ja minu arust ei ole võimalik sellega liiale minna.
Tõelise kriisi ajal.
Niisiis oli ülimalt oluline,
et ma suhtleksin rahvaga pidevalt, kui me uusi fakte kogunud olime.
Ma jälgisin teda reporterina, kuid ka tavalise ameeriklasena.
Tahan USA rahvale kinnitada…
et kõik föderaalvalitsuse ressursid…
Märkasin, et lisaks sõnade kuulamisele jälgisin ka ta nägu.
Ja ilmselt tegi sama enamik ruumis olnud rahvast, mitte vaid reporterid.
Ma ei ütle, et ta oli piinatud näoga,
kuid juhtunu tõsidus väljendus selgelt ka tema näos.
Olgu Jumal teiega.
Ja siis asusime taas teele.
Telefonil on Ann Compton ABCst.
Meid viiakse vist minema. Kas lahkume?
Hästi. Peter, hakkame minema ja arvan…
Kuhu lähete, Annie? - Mul pole aimugi.
Soovides endiselt Washingtoni naasta
annab president Bush käsu Barksdale'ist kiirelt lahkuda.
Jõudsin Air Force One'i pardale. Uks suleti õige kiiresti.
Ja tõusimegi õhku.
Ma tahtsin Washingtoni naasta.
Mõned inimesed olid vastu.
Ta ütles mulle, et me naaseme Washingtoni.
See oli põhimõtteliselt käsk.
Ja mina vastasin,
et minu arust ei tohiks ta seda otsust taas kohe langetada.
Olin seda korranud üha uuesti ja uuesti.
Jessas, kuidas ta vihastas! Ta oli mu peale väga vihane.
Võisin ta peale natuke karjuda.
Aga ma tahtsin koju minna.
Kuid turvameeskond ütles mulle, et see on ohtlik.
President ütles: „Ma ei põgene nende meeste eest.“
Ta tahtis võidelda, oli selleks valmis.
Vastutav ametnik peab suutma presidendile ei öelda.
Seaduse järgi lendab Air Force One vaid salateenistuse loal.
Niisiis pidime talle selgitama, et meie töö
on Ameerika Ühendriikide presidenti kaitsta.
Ja et see ei ole tema otsus.
Jah, ta oli marus.
Ja põhimõtteliselt ta lihtsalt leppis, mitte ei kiitnud heaks.
Kõige tähtsam oli minna kusagile,
kus turvameetmed ja suhtlusvahendid on veel paremad.
Offutti baas on 75 minutit põhja pool.
Ja seal on vahendid, mille abil tuua kokku
kõik olulised riigiametnikud,
turvalise videokonverentsi vormis.
President ei olnud õnnelik.
Ja ta tegi selgeks, et taandub viimast korda.
Tegutsege kiiresti.
See, kuidas president täna aega veedab,
mida teda tegemas nähakse, on ülioluline. Mitte vaid riigile, vaid ka talle endale.
Seis on kriitiline.
Bush ütles, et rahvas pannakse proovile. Proovile pannakse ka meie uus president.
Nüüd on tema põhiline ülesanne
näidata ameeriklastele, et tema juhib riiki
ja plaanib olukorra kontrolli alla saada.
Nagu ta isegi ütles, peab ta süüdlased üles leidma ja neid karistama.
Ma nägin Ameerika reaktsiooni.
Teate, ma ei ole teab mis vihane inimene,
kuid ameeriklaste tapmine ajas mind vihale.
Aga vihasena mõistlikke otsuseid ei tehta.
President peab otsustama alles siis,
kui ta mõistab põhjalikult olukorda ja fakte.
President kutsus mu oma kabinetti.
Käskis tulla omapäi.
Seal vaatas ta mulle otsa ja küsis: „Michael, kes seda tegi?“
Ütlesin, et ma ei ole näinud luureinfot,
mis viiks meid süüdlaseni.
Niisiis saan talle pakkuda vaid oletusi.
See ei ole põhjalikult analüüsitud luureinfo.
Ta ütles: „Ma mõistan seda. Jätka.“
See oli väga georgebushilik käitumine.
Niisiis ütlesin: „Hr president, on kaks riiki,
mis oleksid võimelised seda tegema.
Iraan ja Iraak,
kuid kumbki ei võidaks sellest midagi.
Ma ei usu, et nemad selle taga on.“
Ütlesin, et uurimise lõpus
leiaksime me ilmselt Al Qaeda ja bin Ladeni.
Ütlesin: „Hr president, ma olen selles nii kindel,
et veaksin kihla oma laste tuleviku peale.“
President lihtsalt istus, peaaegu viis minutit.
Minu töö muutus.
Sõnastan ümber. Mu ülesanne muutus päevselgeks.
Mõtlesin: „Kui see on Al Qaeda, siis mida teha, et nad maksma panna?“
14.50 OFFUTTI ÕHUVÄEBAAS
Kui me Offuttisse jõudsime, ütles president esimese asjana,
et tahab kohe Washingtoni naasta.
Meie mõtlesime, et läheme varjendisse, meid viiakse olukorraga kurssi.
Aga tema teadis juba saabudes, et tahab Washingtoni naasta.
Ann Compton, kes reisib koos presidendiga, helistab meile Nebraskast.
Me ei taha ühendust kaotada. Annie, kas sa kuuled?
Jah, Peter, ja… - Mida te Nebraskas teete?
Asukoht selgus alles maandumisel.
President Bush on strateegilise väejuhatuse peakorteris
ja kadus just jäneseurgu, Peter.
Pisikesse punastest tellistest hoonesse,
maa-alusesse varjendisse,
kus juhatab telekonverentsil riikliku julgeolekunõukogu kohtumist.
President oli Offutti õhuväebaasis. Toimus nii palju, aga ta ei pääsenud koju.
Ja ta oli tõepoolest otsekui lõksus.
Niimoodi mõistsin mina tema frustratsiooni.
Ta ei saanud olla seal, kus tal oli vaja olla.
Terve hommiku
on presidendi kaitsmiseks mõeldud meetmed jätnud ta ilma infost.
Kuid nüüd, 22 meetri sügavusel maa all
ja kuus tundi pärast esimese lennuki torni sõitmist,
saab president lõpuks värsket luureinfot.
George Tenet oli ekraanil ja andis presidendile
informatsiooni, mille me olime kogunud
viimaste tundide jooksul.
Kas me teadsime, et see on Al Qaeda? Arvasime, et teadsime.
CIA peadirektor kinnitas seda.
George ütles: „Me teame, et selle taga on Al Qaeda.“
Ta ütles: „Hr president, kinnitame seda hommikul, aga me oleme kindlad.“
President küsis: „Kuidas te teate?“
Ja sel hetkel ütles George,
et lennukites oli inimesi, kelle USA ohtlikuks kuulutanud oli.
President pööras ümber ja vaatas mulle otsa.
Ja ma mõistsin, mida ta oma pilguga öelda tahtis.
„Ma ju ütlesin sulle, et tahan sellest esimesena kuulda.“
Ta oli minus selgelt pettunud.
President Bush tuli põhimõtteliselt läbi teleriekraani ja ütles:
„Me oleme terroristidega sõjas.
Ja sellest päevast alates on see meie valitsuse prioriteet.“
Esimene asi, mida ta meile kõigile ütles.
Nad pidid teadma, kes riiki juhtis. Ma ei väida, et keegi mässu tõstis,
kuid meeskonnad toimivad paremini, kui nende juhid end maksma panevad.
Ja nad pidid teadma, et me vajame plaani.
Ja et kõigil on selles oma roll.
Mäletan, kuidas president FBI peadirektorile ütles:
„Teie töö muutus just.
Olete FBIs harjunud kurjategijaid püüdma alles pärast kuriteo sooritamist.
Nüüd peate aga takistama terroriste, enne kui nad uuesti rünnata saavad.“
Helistasin George Teneti assistendile,
kes ütles mulle, et infot, mida CIA sel päeval
Al Qaeda kohta kogunud oli, on keelatud CIA peakorterist välja anda.
Ning ma küsisin väga valjul häälel ja mõningate vandesõnadega:
„Keelatud anda USA presidendile?“
Toru otsas oli pikk paus.
Ütlesin: „Saatke see kohe mulle.“
Ja virutasin toru hargile.
President küsis George'ilt, kas tema arvates järgneb veel rünnakuid.
Ja George Tenet ütles presidendile: „Tänaseks on vist kõik.“
Kui president oli kogu informatsiooni ära kuulanud
ja vajalikud küsimused esitanud,
tõusis ta püsti, laksas käega vastu lauda
ja ütles: „Lähme koju.“
Otsustasin Washingtoni naasta.
Ma tahtsin rahva ees kõne pidada.
Aga rääkida rahvaga
Nebraskas asuvast punkrist… Õige juht minu arvates nii ei tee.
Ütlesin: „Kui ma juba rahva poole pöördun,
siis teen seda Washingtonist. Ma tulen koju.“
Koduteel tuli president Air Force One'i pardale tagasi,
käis läbi turvameeskonna salongist, tänas agente, patsutas neile õlale.
Siis peatus ta ajakirjanike salongi uksel.
Ta käskis märkmikud ära panna, et me teda ei tsiteeriks.
Ja ta ütles: „Me saame need kõrilõikajad kätte.“
Ja ma vaatasin Air Force One'i aknast välja,
pärastlõuna oli imeilus ja kuldne.
Ja ma tundsin, et halvim on möödas.
Selles päevas oli palju kurbust.
Ma teadsin, et mu ema ja isa muretsevad mu pärast.
Leidsin nad lõpuks üles.
Ja ema tuli telefoni juurde.
Küsisin: „Ema, kus te üldse olete?“ Ta vastas, et Milwaukee lähedal.
Mina: „Nalja teed? Miks seal?“ Tema: „Sa ei luba me lennukil startida.“
Niisiis… Nii minu ema moodi.
Kas muretsesin nende pärast? Muidugi. Aga nad olid ohutus kohas, kõik oli hästi.
President tundis kergendust,
oli Washingtoni naasmise üle õnnelik.
Küllap tundsid paljud kergendust, et see läbi oli.
Mina tundsin aga, et me ei teadnud, mis toimus.
Me lihtsalt arvasime, et see on läbi.
Hävituslennukid saadavad meid,
kuid kas terrorirünnakud on ikka lõppenud?
Salateenistuse mure süveneb,
kui saabub uus info, mis pinget taas suurendab.
Koduteel faksis CIA peakorter Air Force One'ile uut materjali.
See sisaldas teavet,
mille oli meile saatnud ühe Euroopa riigi luureteenistus.
Seal öeldi, et tegemist oli esimesega kahest rünnakutelainest, mis olid suunatud
USA vastu.
Kas terroristid tahtsidki meid Washingtoni tagasi meelitada,
et alustada teise lainega?
President oli just üle elanud meie riigi ajaloo kõige hullema rünnaku.
Nüüd näitas tema luureohvitser talle infot, mis viitas teisele lainele.
President ei öelnud midagi näitamaks, et see oli tema jaoks raske hoop,
kuid ma mõistsin seda tema näoilmest.
Ma kulutasin palju aega, muretsedes järgmiste rünnakute pärast. Palju.
Tundsime end üsna turvaliselt.
Aga siis äkki…
suutis kari mõrvareid meie niinimetatud kaitsekilbist läbi murda
ja tappa hetkega 3000 inimest.
President keskendub võimalikele uutele rünnakutele.
Paljastub juba toimunud rünnakute mõju.
17.20 MANHATTANI ALL-LINN
Maailma Kaubanduskeskuse kompleksis ähvardab kokku variseda kolmaski hoone.
Läks lahti. Kukubki.
Kurat!
Kas me… On see… Kas seal all olid inimesed?
Kokku on varisenud kolmas Maailma Kaubanduskeskuse osa,
47-korruseline hoone nr 7.
Kohal on CBSi korrespondent Cami McCormick.
Kõik hakkasid karjuma,
inimesed jooksid paanikas, sest tundus, et…
Tundus, et meie poole liikus tolmumüür.
Hirm New Yorgi tänavatel
peegeldab paljude Air Force One'i reisijate meeleolu.
Arvestades seda, kui palju oli teadmatust,
kartsin vist hetkeks tõesti, et ma ei näe oma perekonda enam kunagi.
Paljudel tasanditel võeti kasutusele ettevaatusabinõud,
mis panid mind ja ilmselt ka teisi kartma,
et me ei pruugi õhtuni elada.
Mäletan, et Valge Maja arst kolonel Dick Tubb
käis kõigi juurest läbi ja jagas meile tablette.
Vaatasin talle otsa ja küsisin, mis see on.
„Tsiprofloksatsiin. Võta.“
Seda võetakse Siberi katku ennetamiseks.
Aga me pidime kõigeks valmis olema.
Neelasin need alla.
Siis vaatasin ringi ja mõtlesin,
et keegi teine kõiki tablette küll sisse ei võtnud.
Vaatasin alla, võtsin purgi
ja seal seisis: „Üks tablett päevas seitsme päeva jooksul.“
Mina võtsin kõik korraga.
Ütlesin endale: „Igavene tobu, sa tapsid end just ära.“
Arvasin tõesti, et suren.
Ilmselgelt pääsesin ma eluga.
Aga sellest sai hea nali: et ma püüdsin 11. septembril üledoosi võtta.
Mure teise rünnakutelaine pärast on endiselt õhus,
Air Force One'i jõuab veel ehmatavaid uudiseid.
Põrutav info Pentagoni kukkunud lennuki kohta.
Saame aru, et lennukis oli ka Barbara Olson,
CNNi sagedane kommentaator ja riigi peaadvokaadi Ted Olsoni abikaasa.
Kui ajakirjandus teatas, et hukkunud oli ka Barbara Olson, Ted Olsoni naine,
oli see ainus hetk, mil oli üsna raske ennast valitseda.
See oli…
nii isiklik.
Enamik Valge Maja töötajatest teadis Ted ja Barbara Olsonit.
Mäletan, et Harriet Miers oli Barbara hea sõber.
Kuulsime uudist. Toimumas oli nii palju,
aga president läks Harrieti juurde ja pani käe ümber tema, et teda leinas lohutada.
Läksin kesköö paiku voodisse
ja padja peal oli kirjake Barbaralt.
„Ted, armastan sind rohkem, kui iial võimalikuks olen pidanud.“
„Sa oled mu parim sõber ja armsam, oled mulle kõik.
Head 61. sünnipäeva!
Ja tea, et kui sa seda loed, mõtlen ma sulle.
Maga hästi ja tähistame koos reedel.
Armastusega Barbara.“
SARASOTA-BRADENTONI LENNUJAAM
Pea üheksa tundi pärast Floridast lahkumist…
olles lennanud enam kui 4800 kilomeetrit…
jõuab president viimaks Andrewsi õhuväebaasi…
Washingtoni külje all.
Tavaks oli istuda Air Force One'ist helikopterisse.
See on alati põnev ja nauditav. Enam mitte.
Oli tunda, et õhk oli pingetest paks.
Õhus oli selgelt tunda hirmu.
Helikoptereid on kaks, üks on pigem peibutis.
Keegi ei tohiks teada, kummas president on.
Mina olin teises helikopteris
ja tahtsin näha silti „Ei, president on esimeses helikopteris.“
Lendasime siksakitades puulatvade kõrgusel.
Küllap selleks, et raketil oleks raskem meid tabada.
Jõudsime siksakitades Potomaci jõe kohale
ja nägime Pentagonist tõusvat tossu.
See oli unenäoline hetk, sest Kapitoolium oli tühi,
ainult suurematel tänavatel olid sõjaväelised kontrollpunktid.
Ja taamal suitses Pentagon.
Ja see oli sõjatsoon.
Ja see on pilt, mis iial ei unune.
Minust oli saanud sõjaaja president, suundusin sõjatsooni.
President vaatas aknast välja
ja ütles: „Maailma võimsaim hoone põleb.
Teie silme ees on 21. sajandi sõda.“
Ta ei öelnud seda kellelegi konkreetsele.
Ta kogus mõtteid.
See oli teistsugune sõda.
Minevikus olid Ameerika Ühendriigid sõdinud rahvusriikidega.
Riikidega, millel oli pealinn, sõjavägi, palgavägi või merevägi.
Sel korral olime aga sõjajalal salajaste niiditõmbajatega.
18.56 VALGE MAJA, WASHINGTON
Olime presidendiga arutanud, et ta peaks õhtul rahva poole pöörduma.
Näis, et tema arvates oli teda lihtsalt mööda riiki ringi solgutatud.
Et see ei väljendanud tugevust ja rahu, mida inimesed vajasid.
See tekitas temas nördimust.
President peab tegutsema otsustavalt…
vaenlastega asju ajades.
Ülekanne ovaalkabinetist…
on väga suur asi.
Asusime kohe tööle.
Tavaliselt on pöördumiste ettevalmistamiseks rohkem aega.
Mitu päeva.
Sel korral olid vaid mõned tunnid.
Presidendi sõnavõttu ette valmistades oli meil üsna ärevaid hetki.
Inimesed olid selgelt väsinud ja stressis,
kuid üritasid järgmisi samme planeerida.
See oli esimene rünnak
suveräänsete Ameerika Ühendriikide pinnal
pärast 1812. aasta sõda.
Tundsin, et me olime kurjusele näkku vaadanud.
Ja kogu aeg tundus, et kohe võib järgneda uus rünnak.
Riik oli endiselt šokis.
Ja toimusid pingelised vaidlused teemal, kas president on ennekõike rahustaja
või ülemjuhataja. Kas me peame sõjatrumme taguma hakkama?
Alguses oli kõne vist pisut rahustavam, kui presidendile meeldis.
Ta soovis jõulisemat sõnumit, selle ta ka sai.
President paneb üldise tooni paika.
Ja George Bush tegi seda.
Ta teadis, mida tahab.
Muutused olid vajalikud, et 11. septembri sündmuste kordumist vältida,
riski vähendada.
Presidendi töö on USA inimesi halva eest kaitsta.
TÄNA, KAASMAALASED, SATTUS RÜNNAKU ALLA MEIE ELUVIIS, MEIE VABADUS…
Kõik presidendid ei pea sellepärast muretsema.
Selgus, et mina pidin.
Kaks minutit.
See oli minu jaoks emotsionaalne hetk, kui president ovaalkabinetti naasis.
Ta oli muutunud.
Ta oli sõjaaja president.
Surnud kärbes.
Üks minut. - Aitäh.
Mäletan, et mõtlesin:
„Jessas, olin alles kolme päeva eest ovaalkabinetis.
Ja…
Samad kardinad, sama vaip, kuid miski ei ole enam endine.“
Tere õhtust.
Täna, kaasmaalased, sattus rünnaku alla meie eluviis,
meie vabadus,
tahtlike ja surmavate terrorirünnakute tulemusel.
Ohvrid olid lennukites või oma kontorites.
Sekretärid, ärimehed ja -naised, sõjaväelased ja riigiametnikud,
emad ja isad, sõbrad ja naabrid.
Oli asju, mida ta meie arvates otsekohe ütlema pidi.
Asju, mille ütlemiseks teist võimalust ei avanenud.
Ja nn Bushi doktriin,
„Kui te terroristi varjate, kohtleme teidki terroristina,“
oli üks neist asjadest.
Mõistsime, et see on julge avaldus, millel on oma tagajärjed.
Niisiis võtsin ma selle lause välja,
viisin presidendile ja küsisin, kas ta tahab seda öelda.
Tema vastas: „Jah, ma pean seda kohe ütlema.“
Me otsime nende kuritööde süüdlasi.
Olen andnud kõigile luure- ja korrakaitseasutustele ülesande
süüdlased üles otsida ja kohtu ette tuua.
Me ei tee vahet terroristidel, kes need teod toime panid,
ja nende kaitsjatel.
Bushi doktriini lisamine presidendi kõnele oli lahtine
veel kõnele eelnenud minutitel,
sest see on väga suur asi,
kui USA teatab, et iga terroristide abiline
on nüüd Ameerika Ühendriikide vaenlane.
Tapeti tuhanded ameeriklased, rohkem kui hukkus Pearl Harboris.
See oli sõjaline rünnak.
Mina olin süüdi.
Tahtsin olla nii agressiivne kui vaja, et saavutada meie eesmärk,
oma riiki kaitsta.
Muidugi oli meil kõigil valus, me kartsime.
VÄLISMINISTER
Keegi ei taha alustada sõda, kui seda on võimalik vältida.
Kuid me oleme agressiivne rahvas.
Eriti kui meid on rünnatud.
Kui mult küsitakse, miks me nii kiirelt tegutsesime,
tahaksin vastu küsida, mida nad ise teinud oleksid.
Meil oli vähe aega küsida nõu, kuidas me asja lahendama peaksime.
Seda päeva ei unusta meist keegi,
ometi läheme me edasi, et kaitsta vabadust
ning kõike seda, mis on meie maailmas hea ja õiglane.
Aitäh. Head ööd, õnnistagu Jumal Ameerikat.
Keegi ei teadnud siis, millega asi lõpeb.
Aga ühel või teisel moel oli meie riik lahingusse suundumas.
Kuidas ja kus see toimub, milline see lahing on,
kui pikaks see venib,
kui suurt pingutust see nõuab? Neid asju ei teadnud keegi.
Me tegime kõike, mida oskasime.
Kuid 3000 inimest hukkus, kui meie vastutama pidime.
Jäi meil miski märkamata? Oleksime me võinud seda ette näha?
See küsimus närib sind.
Ja sa ei saa sellest iial üle,
sest sa ei teinudki ju piisavalt.
Rünnak toimus.
Olen sellele palju mõelnud.
Kui oleksime saanud veel midagi teha, võiks keegi öelda, mis see oli.
Tegutseda saab vaid info põhjal, mis sul olemas on.
Korra oli häguselt mainitud lennukeid kasutavaid terroriste,
kuid see ei olnud ametlik luureinfo.
Olgu, aitäh teile. Lähme nüüd.
Aitäh. Lähme.
Olgu. Kurb päev.
Aitäh.
2001. AASTA 14. SEPTEMBER
Pärast oma ametiaja kolme kõige pikemat päeva
lendab George Bush Manhattani kesklinna,
et laastatud ala oma silmaga üle vaadata.
Lähenesime New Yorgile, olime ilmselt 8-12 km kaugusel,
tuul puhus suitsu lõuna poole.
Ja helikopteri kokpit täitus
kohutava, kohutava lehaga.
Kõrbenud plast, kõrbenud kumm.
Ja… Ja…
inimkehad.
Keegi ei öelnud sõnagi,
helikopteri piloot tiirutas ümber suitsusamba.
Alla vaadates nägime me päästetöötajaid.
Tegime ringi ja maandusime Wall Streeti juures.
USA MEREJALAVÄGI
Olime esimesed inimesed, kes kaksiktornide juurde lasti,
peale päästetöötajate.
See meenutas Pompeid.
Hüljatud võileivakäru oli kaetud tolmuga. Võileivad olid veel sees.
Mitme päeva tagused eined vedelesid endiselt laudadel.
Tundus, et aeg oli peatunud.
See oli nagu põrgu.
Kõike kattis otsekui uduna… See oli surma lehk.
Sumpasime läbi vee…
See oli tõesti talumatu.
Pärast kaksiktornide juurest lahkumist läksime Jacob Javitsi keskusesse.
Jäime seisma, salateenistuse agendid avasid ukse.
President väljus, assistent tuli talle vastu.
President küsib: „Mis nüüd?“
„Kutsusime siia mõnede kaksiktornide juures kadunud politseinike, tuletõrjujate
ja kiirabitöötajate perekonnad.
Võiksite neile paar sõna öelda.“
See oli mitmes mõttes uskumatult hirmutav,
sest mõned perekonnad ootasid, et nende lähedased rusudest väljuksid.
Olin just neid rususid näinud. Teadsin, et sealt ei välju keegi.
Niisiis oli minu ülesanne katsuda lohutada
inimesi, kes lootsid võimatut.
Viimasena nägin ma Arlene Howardit.
Arlene'il oli käes ametimärk.
Tema pojal George'il oli olnud vaba päev,
kuid pärast katastroofi läks ta tööle.
Ta tõusis, pani vormi selga, läks ühte neist hoonetest ja suri.
Ning ema võttis ametimärgi oma surnud poja riietelt
ja kinkis selle presidendile, öeldes:
„Ma…“
„Tahan, et te mäletaksite.“
See tähendas, et ei tohi unustada. Ei tohi unustada ohvreid.
Läks 20 aastat,
et see kuupäev paljude inimeste jaoks oma tähenduse kaotaks.
Kuid need, kes selle üle elasid, mäletavad seda.
Ja too ametimärk meenutab meile, et sel kuupäeval on tähendus.
Ma arvan, et see tugevdas minu usku.
Igatahes tugevdas see minu usku USA rahvasse,
sest ma nägin meie riigi parimat külge.
11. SEPTEMBRI TERRORIRÜNNAKUTES HUKKUS 2977 INIMEST
2011. AASTA 2. MAIL TAPPIS MEREVÄE ERIÜKSUS OSAMA BIN LADENI,
AL QAEDA JUHI
TERRORIRÜNNAKUD PÄÄDISID 20 AASTAT VÄLDANUD KONFLIKTIGA AFGANISTANIS,
USA PIKIMA SÕJAGA.
11. SEPTEMBRI TERRORIRÜNNAKUTE OHVRITE MÄLESTUSEKS
Tõlkinud Triin Jürimaa