Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dette er flygekontrollen i Boston.
Et kapret fly er på vei mot New York.
Den 11. september 2001 ble Amerika angrepet.
-Er dette en øvelse? -Nei, dette er ingen øvelse.
Mange tusen amerikanere døde, flere enn i Pearl Harbor.
Dette var en krigshandling.
Jeg følte at vi hadde fått se ondskapens ansikt.
Dette var et nøye planlagt angrep for å skade landet vårt.
Siste nytt: Et fly har krasjet i World Trade Center.
Et avgjørende døgn som formet presidentrollen,
nasjonen
og resten av verden.
Vi hadde aldri opplevd en så alvorlig krise.
Selvsagt var det vondt for alle. Vi var skrekkslagne.
Tjue år senere minnes de med sentrale roller en historisk dag.
Det er noe galt med det flyet.
Alle fly var blitt til missiler.
De flyr mot Capitol! Alle må vekk...
De angrep Washington. Og et av målene kunne godt være Det hvite hus.
Hvert minutt av denne utrolige dagen ble fanget.
Det innerste av det aller innerste,
og flykapteinen er redd noen på innsiden skal prøve å kapre Air Force One.
Eksklusive nye intervjuer.
Vi fulgte med på TV.
Og ingen kunne gjøre noe
der i maktsenteret i klodens største stormakt.
Vi måtte flytte presidenten. Han kunne være et mål.
Dette er historien om 9/11 som den aldri før er blitt fortalt.
Overså vi noe? Kunne vi ha sett sammenhengen?
Tre tusen mennesker døde på vår vakt.
Per definisjon gjorde vi ikke nok.
Amerika er under angrep.
Og jeg ser på et barn som leser.
Den reaksjonen som ble stadig vanskeligere for ham å skjule, var sinne.
Det første flyet var en ulykke, det andre var et angrep,
og det tredje var en krigserklæring.
Hei. Vi varmer opp.
Kom igjen, Stretch. Kom igjen. Kom igjen, Stretch.
"Kom igjen, Stretch."
Det var det han kalte meg.
Så jeg satte fra meg kaffekoppen, la vekk notatblokken og løp.
JOURNALIST, BLOOMBERG 1997-2006
Jeg tok ham igjen, og så løp vi.
Løper han 5 km på 22,5 minutter?
Det var en uvirkelig opplevelse.
En Secret Service-agent løp rett bak oss,
og foran oss syklet en annen agent med maskingevær.
Bush fikk vite at Stretch Keil
hadde deltatt i det amerikanske studentmesterskapet i langdistanseløp.
Og da sa han: "Tenk at jeg ba ham med på løpetur."
STABSSJEF I DET HVITE HUS 2001-2006
Familien Bush har konkurranseinstinkt. Ingen lar barnebarna vinne i dam.
Han har bedt med seg noen han tror kommer til å slå ham,
og det var det han var opptatt av.
Hvor langt løp dere?
-Rundt sju kilometer. -Sju?
Han presset meg videre. Jeg visste at han kom til å snakke med dere, så...
Ja. Han holdt farten hele veien.
-Takk. -Kan vi snakke om skattekutt?
Ikke akkurat nå.
Jeg husker jeg sa til ham: "Etter løpeturen tar vi CIA-brifingen,
og så skal vi videre til Emma E. Booker-skolen. En grei dag."
Det er tirsdag 11. september.
Valglokalene er åpne i New York City.
Orkanen Erin ligger langt til havs, og vi får sol i dag.
Giants taper første kamp i Denver.
Det jeg husker best fra morgenen 11. september...
KORRESPONDENT, ABC NEWS 1974-2014
...er at været var helt nydelig.
Varmt, men ikke fuktig. Himmelen var blå.
Så fint vær som gir alle litt ekstra energi.
En deilig sensommerdag.
August-fuktigheten er borte.
Men det kjennes ikke som høst ennå.
Jeg sitter aldri ute i sånt vær uten å tenke tilbake på den dagen.
God morgen. American 11 her. Går gjennom 190 til 230.
Gå 20 grader mot høyre.
Den 11. september var jeg på kontoret mitt i Det hvite hus...
USAS VISEPRESIDENT 2001-2009
...og ble brifet av CIA.
Det var blitt rapportert at al-Qaida planla et eller annet.
Men etterretningen var ikke så presis at vi kunne si: "Det er dette de planlegger."
American 11, gå opp til flight level 350.
American 11. Boston.
Dette er Boston. Jeg ba American 11 om å gå høyere, men nå svarer han ikke.
Jeg tror folk sa at sommeren 2001 var preget av løsprat.
VISEPRESIDENTENS SECRET SERVICE-GRUPPE
Vi skulle ha et ledermøte kl. 10 den formiddagen,
og jeg hadde tenkt å si følgende angående agentenes sikkerhet:
"Til dere som skal ut og fly, så gjelder noe av etterretningen flykapring.
Dere skal være klar over farene som lurer der ute."
Men...
Er det American 11?
Vi har flere fly.
Bare vær stille, så går alt bra. Vi går tilbake til flyplassen.
American 11?
Mens American Airlines flight 11 nettopp er blitt kapret,
er presidenten på vei til en barneskole i Florida
etter å ha fått sin daglige etterretningsbrifing.
Brifingen inneholdt ikke noe uvanlig.
USAS PRESIDENT 2001-2009
Det var slett ingen trusselvurderinger.
Brifingen inneholdt ingenting om terror.
Men al-Qaida var helt klart det største temaet i disse møtene.
Det var ingen informasjon om hvor, når eller hvordan.
PRESIDENTENS ETTERRETNINGSBRIFER 2001-2002
Det var bare masse prat om at noe stort kunne komme til å skje.
AP Network News. Jeg er Rita Foley.
Et fly skal ha krasjet i World Trade Center i New York.
Vi går direkte til Robyn Walensky i New York.
Robyn, hva kan du rapportere?
Røyken velter ut av de øverste etasjene i Tower 1.
Man ser røyken på flere kilometers avstand.
Flyet ser ut til å sitte fast i bygningen.
Vi skrudde på TV-en på regjeringsadvokatens kontor.
Nyhetsdekningen var sprikende. Folk visste ikke hva som hadde skjedd.
USAS REGJERINGSADVOKAT 2001-2004
Teorien var at det var et fly, og at det kanskje var snakk om en ulykke.
Beklager, dere må trekke unna. Dere må vekk. Kom igjen.
Kom igjen! Mine herrer, kom igjen.
Min kone Barbara skulle ut og fly den morgenen.
Hun hadde flyttet flyturen fra 10. september
fordi jeg har bursdag 11. september, og hun ville vente en dag.
Jeg begynte å frykte det verste.
Hva med flyet hun satt på? Hvor var det?
Mens presidentens bilkortesje nærmer seg skolen i Florida,
begynner de sjokkerende meldingene fra New York å tikke inn.
Jeg husker ikke turen til skolen som særlig lang.
Men på veien ringte jeg en god venn i New York
for å fortelle om løpeturen med presidenten.
Og stemmen hans var så rar. Han sa at et fly hadde krasjet i World Trade Center.
Han sa: "Svogeren min har nettopp fått nytt kontor der.
Vi prøver å få tak i ham."
I pressebilen hadde Secret Service-agenten latt radioen stå på.
Og vi hørte noen si
at Condoleezza Rice satt klar til å snakke med presidenten på en sikker linje
når han kom frem til skolen.
Brått ble det en følbar spenning i luften.
Presidenten hilste på alle og gikk videre til venterommet.
Det er sikre telefoner der.
PRESSESEKRETÆR I DET HVITE HUS 2001-2003
Det er beskyttet av Secret Service. Det gjøres klart uansett hvor presidenten er.
Og Condi Rice, USAs nasjonale sikkerhetsrådgiver, var på telefonen.
Assistenten min kom og sa: "Et fly har truffet World Trade Center."
NASJONAL SIKKERHETSRÅDGIVER 2001-2005
Og jeg sa: "For en merkelig ulykke." Og så ringte jeg presidenten.
Jeg trodde det var en pilotfeil.
Jeg kunne ikke forestille meg noe annet enn at piloten hadde mistet retningen.
Med andre ord, bare en ulykke.
Han fikk beskjed om at et lite propellfly hadde krasjet i et av tvillingtårnene.
Jeg var bekymret, men oppfattet det ikke som noen sikkerhetstrussel.
Og jeg ville ikke forstyrre presidentens planer for dagen.
Det første en Secret Service-agent tenker: "Er presidenten i fare?"
PRESIDENTENS SECRET SERVICE-GRUPPE
"Kan dette være rettet mot presidenten?"
Man kom frem til at presidenten ikke var i fare på dette tidspunktet.
Så vi lot ham få gjennomføre besøket.
God morgen. Hei.
-Hei. -Går det bra?
Jeg husker at han kom. Jeg var bare sju, men visste hvem presidenten var.
Og jeg husker at jeg ble...
SKOLEELEV
...litt målløs og fnisete. Som om jeg skulle til Disney World, eller noe.
Og jeg la hånden på hjertet.
Det gjør man når man føler seg patriotisk som liten.
Vi leste jo troskapseden hver dag. Så jeg la hånden på hjertet.
-Klare. -"Cane".
-Ja, "cane". Klare. -"Can".
Ja, "can". Klare.
Jeg står her ved World Trade Center.
Det skal ha vært snakk om et rutefly.
Det ser ut til at det har gått gjennom og ut på den andre siden.
Det er godt mulig.
Det traff med så stor kraft at det ristet i hele nabolaget.
Vi har et øyenvitne med på telefon fra Empire State Building.
Bob Bradley, hva kan du se?
Jeg så et fly. Det så ikke ut til å ha problemer på noen måte.
Det gikk bare rett i tårnet.
Som om han gjorde det med vilje.
Det er mitt ansvar at vi har all kommunikasjon etablert for presidenten.
LEDER, SITUASJONSROMMET I DET HVITE HUS 2001-2003
Jeg ba teamet mitt finne en TV.
Jeg ringte situasjonsrommet for å snakke med min senioroffiser.
Så jeg snakket med ham i telefonen
og så på TV sammen med resten av landet
kl. 9.03 da det andre flyet traff...
...traff det andre tårnet i World Trade Center.
Å, herregud! Å, herregud!
-Å, herregud. -Å, nei!
Å, herregud!
Da det andre flyet traff, kunne vi høre alle gispe.
Det var to ting vi forsto.
Først alle de omkomne.
Og så det faktum at dette var et angrep på Amerika.
Det andre jeg tenkte på i det øyeblikket, var...
"Hva er sjansen for at et fly kan treffe skolen der vi er?"
-Klare. -"Smile".
Ja, "smile".
Les høyt. Klare.
"Smile".
-Hva var ordet? -"Smile"!
Ja, "smile". Les disse ordene...
Og nå går det opp for meg, der jeg står ved siden av presidenten...
...at han er den eneste som ikke vet at det andre flyet har truffet tårnet.
Og det føltes som en evighet. Men det var nok bare to minutter.
Og det var da stabssjefen tok avgjørelsen om å gå inn
og bare hviske det til ham.
Andy Card kommer bort og sier:
"Et nytt fly har truffet det andre tårnet. Amerika er under angrep."
Og jeg hører på et barn som leser.
Jeg fulgte nøye med på ham. Leppene hans strammet seg.
I et kort øyeblikk hadde han et nesten skremt uttrykk i øynene.
Man kan bokstavelig talt se...
ASSISTERENDE KOMMUNIKASJONSSJEF 2001-2002
...presidentens reaksjoner på TV.
Alt han trodde han var som president,
var i forandring.
Og alt dette skjer der og da.
-"But." Gjør dere klare. -"But the..."
Hvis du er leder i en krise,
er det svært viktig å slå an riktig tone og ikke få panikk.
Jeg ville ikke kaste meg opp fra stolen og skremme skolebarna.
Så jeg ventet.
Vi mente at vi måtte få presidenten ut derfra.
PRESIDENTENS SECRET SERVICE-GRUPPE 2001-2005
Han kunne være et mål.
Hvis noen kunne planlegge å fly rett i tvillingtårnene,
kunne de definitivt finne ut hvor presidenten var.
Vi må ha i tankene at situasjonen kan eskalere,
så jeg samler karene mine til venstre for scenen,
og vi planlegger å evakuere bygningen.
"Men en dag kom en biltyv..."
Jeg visste at dette ville bli en kamp med presidenten,
for han ville selvsagt ikke reise.
Det viktigste i en krise, utover det å vise ro, er å si noe.
En hel nasjon i vantro, sjokk og skrekk.
Det oppstår alltid et tomrom, og i det tomrommet fikk vi,
i dette tilfellet, det som utviklet seg til å bli en psykologisk tsunami.
Legg dem under stolene deres, og tusen takk for at du kom i dag.
Så jeg reiste meg og gikk rolig tilbake til venterommet.
Jeg sier noe om det senere.
Det første jeg sa, var: "Ring FBI-direktøren,
få kontakt med visepresidenten og få kontakt med situasjonsrommet."
Og til Dan Bartlett sa jeg: "Skriv noen uttalelser for presidenten."
Det var frenetisk aktivitet for å hente inn så mye informasjon vi kunne,
slik at presidenten kunne si nok til
å vise at han hadde kontroll på det som skjedde.
Og ingen av oss kjente reglene. De sier ikke: "OK, nå er det dette som skjer.
Åpne denne. Der står det hvordan dere skal håndtere alt."
Det var ikke noe sånt.
Jeg spurte presidenten: "Hvem vil du snakke med først?"
Og jeg sa: "Sir, jeg har visepresidenten på tråden."
Den første samtalen handlet hovedsakelig om:
"Skal vi omtale det som et terrorangrep?"
Vi var enige om at dette måtte være et terrorangrep.
Og det satte tonen for alt som ble gjort etter det.
For meg og Dick Cheney
var det åpenbart at dette var et godt planlagt angrep
som skulle skade landet vårt.
Jeg var på kontoret.
Og assistenten min kom og sa: "Barbara er i telefonen."
Jeg var lettet over at hun var i live.
Men så sa hun at flyet var blitt kapret,
og så ble samtalen brutt.
Dette er John Thomas, operasjonsleder. Vi må få gitt alle beskjed med en gang.
American 77 var nettopp vest for Charleston, West Virginia
og forsvant så fra radaren.
Vi tror flyet kan ha blitt kapret.
Og det kan nå være nok et fly vi ikke har oversikt over.
President Bush kjente Barbara. Hun hadde sittet på TV to dager tidligere
og forsvart ham.
President Bush har rett. Barn må lære å lese, ellers er de sjanseløse.
Utdanning er sentralt i politikken hans.
Alle lederne i Bush-administrasjonen visste hvem Barbara var.
De vet ingenting om det tredje flyet,
og i Florida prøver presidenten og hans folk å hente inn informasjon
om de første to angrepene.
Alle ringte rundt og prøvde å få oversikt over hva som skjedde.
Som oftest når det skjer noe stort,
har pressen tilgang på mer informasjon enn myndighetene.
For pressen har kameraer overalt.
Så det TV-kanalene kringkaster, er svært viktig informasjon.
En reprise kom på skjermen,
og presidenten snudde seg for å se hvor Dan pekte,
idet flyet traff tårnet.
Og man kunne merke spenningen. Folk sluttet å snakke i telefonen.
Det var første gang vi fikk se det.
Det var bare helt ufattelig.
Og det som hadde vært en rolig, fin dag,
ble den dagen da verden forandret seg dramatisk.
Mens presidenten får se de fryktelige angrepene i New York...
...tilspisser krisen i Amerikas luftrom seg.
Vi iverksatte tiltak for å begrense antall fly som fikk ta av.
Jeg satte alt i hele landet på bakken.
Vi hadde over 4 000 fly i luften.
OPERASJONSLEDER I DEN FØDERALE LUFTFARTSMYNDIGHETEN 2001-2002
Jeg gikk ut ifra at dette ikke var noen forvirret flykaprer.
At dette var en planlagt aksjon utført av en gruppe.
Flygelederne står i en helt ukjent situasjon,
og nå trenger noen seg inn i cockpit i et fjerde fly.
United 93. Flyet er foran dere til høyre.
Nitten kilometer mot øst, 370.
Negativ kontakt. Vi leter. United 93.
Hei!
Mayday...
-Har dere United 93? -Han gikk lavere.
United 93, bekreft 350.
Har dere United 93 sør for Chardon?
Vi hører rare lyder. Vi prøver å få kontakt.
-Har dere ham? -Nei.
United 93 var det siste flyet som ble kapret,
og president Bush skal tale til nasjonen.
Fremdeles kjenner han ikke omfanget av angrepet.
Mine damer og herrer, dette er en tung stund for Amerika.
Vi har opplevd en nasjonal tragedie.
Dette er flygekontrolltjenesten. Vakthavende i vest.
Jeg må be alle flygekontrollenheter sette opp en oversikt over all trafikk.
Pass på at det ikke er fly dere ikke har oversikt over.
Staben min ba alle landets enheter
identifisere alle fly de vurderte som mistenkelige.
Jeg vurderte å stenge luftrommet på det tidspunktet,
men jeg var skeptisk med tanke på kaoset det ville skape.
To fly har krasjet i World Trade Center.
Barbara ringte igjen,
og jeg måtte fortelle om de to flyene
som hadde truffet World Trade Center.
Vi utvekslet noen kjærlige ord, og så ble samtalen brutt igjen.
Jeg ber dere bli med i et minutts stillhet.
Vennligst sitt ned. Bli sittende.
Vi har en bombe om bord.
Cleveland Center. Vi hører dere ikke. Gjenta sakte.
United 93 kan ha en bombe om bord.
Hvorfor tror dere de har en bombe om bord?
Han roper det over radio.
OK.
Jeg gikk fra høytlesning i et klasserom
til å gå ut ifra at Amerika var under angrep på ganske kort tid.
Gud velsigne ofrene, deres familier og Amerika. Mange takk.
Vi må ut av Sarasota og få flyttet presidenten til et trygt sted.
Vi må til flyet så raskt vi kan,
for det tryggeste for presidenten,
frem til vi vet hva som skjer, er å få ham opp i luften.
Vi gikk rett ut til bilkortesjen,
og avgjørelsen ble tatt om å kjøre i høy fart.
Veikryssene skulle stenges med fysiske barrikader
for å sikre oss mot selvmordsangrep og andre farer.
Det gikk virkelig opp for meg i limousinen på vei til Air Force One.
Jeg var omringet av tung beskyttelse.
Vi kjørte i full fart.
Og jeg snudde meg til venstre og fikk se
at vi var omringet av fire politibiler, to foran og to bak.
SENIORRÅDGIVER FOR PRESIDENTEN 2001-2007
De dekket alle flanker.
Secret Service sa: "Vi fryktet at en bilbombe kunne ramme bilkortesjen,
og vi ville sikre en slik bombe i så fall gikk av 4-6 meter unna
og gi presidenten bedre sjanser for å overleve."
Da forsto man alvoret.
Man frykter for presidentens sikkerhet,
og også visepresidenten får økt beskyttelse.
Døren smalt opp,
og en av mine Secret Service-agenter, Jimmy Scott, kom inn.
Han la høyre hånd på korsryggen min, og den andre på skulderen min,
fikk meg opp og førte meg mot døren.
Agenten hadde sagt at et fly var på vei.
Det var uklart hvor langt unna det var.
VISEPRESIDENTENS STABSSJEF 2001-2005
Men i 800 km/t tar det ikke lang tid før du har noe sånt på trammen.
Huntress ID. Hva kan jeg gjøre?
Ifølge våre siste rapporter ligger flyet 9,5 km sørøst for Det hvite hus.
9,5 km sørøst for Det hvite hus?
Jepp. 9,5 sørvest.
Jimmy fulgte meg ut i korridoren og ned trappen til vestfløyen.
Agenten hadde instruks om å følge oss ned
mot det de kaller PEOC, kriserommet.
Jeg visste at disse karene var drillet i dette.
Og når han oppførte seg sånn, var det bare å bli med.
Jeg hadde uansett ikke særlig valg.
Flyet fjerner seg.
Fjerner seg fra Det hvite hus. Du vet ikke hvem han er?
Jeg vet ingenting.
Og det var mye forvirring rundt hva som skjedde,
stor uvisshet om hvor flyene var.
En del av problemet var å finne ut hvor stort omfang angrepet hadde.
Med et ukjent fly over Capitol
ber flygelederne fraktflyet Gofer 06 om bistand
for å identifisere det.
Gofer 06, flyet ligger foran til venstre
og 8 km i nordlig retning. Høy fart. Type og høyde ukjent.
Gofer 06. Vi ser flyet rett foran oss.
-Hva slags fly er det? -Ser ut som en 757, sir.
Det første man tenker, er
at de vil angripe Washington, ikke bare New York.
Flyet er fremdeles på vei ned.
Og det ser ut som han har lagt seg mot nordøst.
Du rekker ikke å si: "Å, hjelp. Hva er det som skjer?" Alle fly var nå missiler.
-Washington, dette er Gofer 06. -Vær så god.
Det ser ut til at flyet krasjet i Pentagon, sir.
-Ser du hva som skjedde? -Det traff Pentagon.
Fly inn i bygningen.
Jeg gikk til situasjonsrommet for å prøve å få tak i sikkerhetsrådet...
-Trekk tilbake. -Tilbake.
Colin Powell var i Peru på et møte i Organisasjonen av amerikanske stater.
De sa at CIA-direktør George Tenet allerede var i en bunker.
Og de sa: "Vi får ikke tak i Rumsfeld. Telefonen bare ringer og ringer."
Og så så vi på TV at et fly hadde truffet Pentagon.
Så ringte jeg presidenten. Han sa: "Jeg kommer tilbake."
Og så gjorde jeg noe jeg aldri hadde gjort før og aldri vil gjøre igjen.
Jeg hevet stemmen til Amerikas president.
Jeg sa: "Bli der du er. Vi er under angrep."
OK, alle enheter til Pentagon.
Vær forsiktig.
Mulig terrorangrep.
Og i det øyeblikket forsto jeg at vi var i krig.
Det første flyet var en ulykke, det andre var et angrep,
og det tredje var en krigserklæring.
Å, hjelpe meg. Dette er direktesendte bilder fra Washington.
Det velter røyk ut av Pentagon.
Jeg sitter på et kontor tre kilometer fra Pentagon.
Jeg visste hva som ventet, og så så jeg det.
Og da forsto jeg at det jeg fryktet mest, hadde skjedd.
At det måtte ha vært det flyet Barbara satt i.
Vi vet ikke om dette var en bombe,
eller om det er enda et fly
som har angrepet et symbol på USAs makt.
Det var en hjelpeløs følelse,
at dette helt uforståelige hadde skjedd med landet vårt.
Det var en følelse av skrekk.
Da jeg hørte at American 77 hadde truffet Pentagon,
stengte jeg ned alt som var.
Ordren var å få alle fly ned på nærmeste flyplass,
uansett hvor de var på vei.
Alle må vente. Dette er flygekontrolltjenesten.
Flygekontrolltjenesten vil så snart som mulig ha alle fly på bakken.
Alle fly, uansett destinasjon, skal lande så snart som mulig.
Det var det siste jeg kunne gjøre for å få kontroll på luftrommet.
Jeg tenkte: "Hvis vi får alle ut av luftrommet,
kan vi håndtere de få som er igjen."
Jeg kunne ikke se for meg at det ville være så mange igjen.
Det ser ut til at landet kanskje blir angrepet
av en ukjent gruppe.
Uten tvil, vil jeg si.
Vi ser bilder her.
I Washington ser vi Executive Office Building
som evakueres sammen med Det hvite hus.
På den andre siden av elven stiger røyken fra Pentagon.
Jeg husker at det så kaotisk ut, det jeg så på TV hjemme.
PRESIDENTENS RÅDGIVER 2001-2002
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle komme meg til kontoret.
De stengte hele Washington sentrum.
Jeg ringte stabssjefen min, som ledet kontoret i Det hvite hus,
og hun sa: "Karen, jeg må legge på. De sier vi må løpe."
Og jeg sa: "Så løp!"
Man gikk ut ifra at et av målene kunne være Det hvite hus.
Og Secret Service ba alle evakuere.
-Trekk tilbake. -Kom igjen!
Dette er alvor. Kom igjen.
Stemmene ble stadig høyere.
ASSISTERENDE PRESSESEKRETÆR I DET HVITE HUS 2001-2002
De ropte at vi måtte ut. Vi måtte ut.
Spre dere, spre dere. Gå hjem.
Jeg husker jeg fikk øyekontakt med en kvinne
i Secret Service, og hun skrek til meg: "Ta av deg penskoene, og løp!"
Det er noe rart med det flyet.
Rett over oss. Han svinger krapt. Faen, han...
-Vent. -De flyr mot Capitol! Fjern dere!
I Washington sto det tomme biler midt i gaten...
VISEPRESIDENTENS RÅDGIVER 2001-2002
...med motoren i gang og dørene åpne. Overalt løp det folk. Det var røyk.
Det var som i Mad Max.
...alle må trekke unna.
Hører dere? Dere må trekke unna.
Amerikas luftrom ble for første gang i historien stengt,
og frykten strammet grepet om Capitol.
Nå skapte ytterligere en trussel bekymring for presidentens sikkerhet.
Da vi kom til flyplassen,
fikk vi inn etterretning om at Air Force One kunne være et mål.
Det kunne være en trussel i enden av rullebanen.
Noen med en stinger-missil eller en kraftig rifle.
De stresset for å få alle om bord i flyet så raskt som mulig.
De skriker til oss: "Fort, fort" for å få oss om bord.
Jeg husker at jeg faktisk var redd da jeg løp opp trappene,
og jeg tenkte:
"Jeg har aldri vært redd på reise med en president før."
Jeg husker at noen fra flypersonalet tok meg imot i døren,
og de var svært rystet.
Så oberst Tillman sa til meg: "Jeg kan snu den andre veien,
men det blir den bratteste oppstigningen du noen gang har sett en 747 gjøre.
og du må passe på at presidenten sitter."
Jeg sa: "Det ordner jeg. Bare gjør det."
Det ble bestemt at vi skulle snu
og for å unngå en mulig trussel
og presse maskinen til det ytterste.
FLYKAPTEIN PÅ AIR FORCE ONE 2001-2009
Så vi ga full gass. Flyet var lett, det var få passasjerer.
Målet var å ta av og komme seg fort unna.
Jeg sto langt unna plassen min,
og var den eneste som ikke satt med beltet på.
Så jeg sto der ved siden av presidenten,
flymotorene brølte, og vi raste ned rullebanen.
Og jeg tenkte: "Det er ikke sånn et fly tar av."
Og jeg satte foten mot presidentens bord og ryggen mot veggen
og holdt meg fast.
Presidenten lente seg over.
Og vi tok av i en vinkel jeg aldri ønsker å oppleve igjen.
Jeg ble nesten vektløs.
Jeg var vettskremt.
Det var en rystende opplevelse for alle.
Jeg prøvde å være rolig, behersket og til stede.
Men det var folk som hyperventilerte eller...
"Hva skal vi gjøre?" Frykten smittet fort.
Og jeg ville ikke at det skulle påvirke presidentens beslutningsprosess.
Så vi holdt enkelte personer unna.
Jeg prøvde bare å samle informasjon, for å kunne ta rasjonelle valg.
Presidenten ba meg ringe George Tenet,
direktøren i CIA, sjefen min...
"Si til George at jeg vil være den første som får beskjed
hvis han får vite noe om hvem som gjorde dette."
Presidenten må ha mer informasjon om angrepene.
Og det gir ham en ny utfordring.
Vi hadde store problemer med kommunikasjonsutstyret den dagen.
Telefonen som skulle kople presidenten med visepresidenten
og de som var i bunkeren under Det hvite hus, sviktet hele tiden.
Jeg husker at presidenten viftet med røret i frustrasjon.
Så vi kunne ikke kommunisere hele veien.
TV-bilder. Air Force One hadde ikke satellitt-TV.
Så vi fikk bare inn TV-signaler
når vi fløy over byer der TV-mastene
sendte ut signaler som var kraftige nok
til at vi kunne få dem inn i 12 000 meters høyde.
Vi fløy gjennom ulike lokale TV-soner,
og så fikk vi bilde, så flimret det og...
Det vanskelige var at vi ikke fikk en sammenhengende sending.
Vi fikk TV-bilde, og alle satt klistret, for da fikk vi ny informasjon.
Og så fløy vi videre, signalet ble svakere, og TV-skjermen gikk i grått.
Helt utrolig at der det var vanskeligst å skaffe informasjon,
var akkurat det stedet der informasjonsstrømmen burde gått
rett til USAs president.
Og helt tilfeldig,
bare 73 minutter etter at angrepene startet,
er TV-forholdene på Air Force One stabile lenge nok til at man får en oversikt.
Om to. Om to, to, én.
Nærmere kommer vi ikke World Trade Center.
Vi ser brannmannskapene her, politibetjentene og FBI-agentene.
Og vi ser de to tårnene...
Det regner vrakmateriale etter en stor eksplosjon. Vi må flytte oss!
Å, nei!
-Å, herregud! -Å, nei!
Å, gud!
Å, helsike. Å, jøss!
Å, jøss!
-Å, faen... -Løp! Kom igjen!
Pass på bak dere.
Å, faen.
Bildene er brent fast i meg.
Det var ikke én lyd på Air Force One, bortsett fra motorlyden.
Jeg var sjokkert. Det var til å bli dårlig av.
-Stå stille. -Stå stille, kamerat.
Vi var helt lammet.
Vi så de grusomme bildene, og ingen sa noen ting.
Bare tanken på alle som døde i løpet av den korte stunden.
Jeg så en mann som gjorde sitt aller beste
for å holde alle følelser under kontroll.
Og reaksjonen jeg tror ble stadig vanskeligere å kontrollere, var sinne.
Det bygde seg opp... "Tror dere dere slipper unna med dette?"
Jeg visste at under et angrep
var jobben min som president å beskytte landet.
Og foreløpig visste jeg ikke hvem de var.
Et punkt på listen var å gi dem inn.
Jeg ville hjem til D.C.
Jeg er øverstkommanderende, og jeg ville være der ting skjedde.
Og jeg sa: "Det kan vi ikke.
Frem til vi får sikret Det hvite hus og D.C.,
må vi reise et annet sted."
Vi kan ikke ta ham med inn i et usikret område.
Jeg foreslo at vi skulle reise vestover, ikke østover.
Brått kjente jeg at flyet svingte, bort fra nordøstlig kurs.
Og jeg sa til Andy: "Hør her, la oss komme oss til D.C."
Men han sa: "Det bør vi ikke."
Jeg sa til presidenten at vi skulle til Barksdale flybase
og hente inn litt mer informasjon.
Vi kan spille inn en tale til folket.
De er i gang med en øvelse der og er derfor i høyeste beredskap.
Men presidenten var fast bestemt på å reise til Washington.
Han sa til meg:
"Jeg er USAs president. Vi skal tilbake til Washington, D.C."
Og jeg sa: "Du bør ikke ta en slik avgjørelse nå.
Jeg syns ikke du bør ta en slik avgjørelse nå.
Først må vi vite mer."
Og han sa: "Jeg tar avgjørelsen her og nå!"
Jeg snakket med presidenten,
og min anbefaling var, at han ikke skulle komme tilbake.
Både Washington og New York var under angrep.
Og det var viktig at vi to, presidenten og visepresidenten,
var på hvert vårt sted.
Andy Card på flyet og jeg på telefonen.
Vi overtalte ham: "Ikke ennå. Ikke ennå."
For vi visste ikke nok.
Det hersket ingen tvil om at jeg var øverstkommanderende.
Det var derfor det var viktig at jeg hadde et team som forsto,
kommandorekken og presidentens rolle.
Men selvsagt
ble fortsatt styring et avgjørende element for sikkerhetsstyrkene.
Vi var svært lettet over at presidenten godtok
å vente med å reise tilbake til Washington, D.C.
Og at i Barksdale ville vi få muligheten til å omgruppere
og sette opp en plan for hva vi skulle gjøre.
-Vi har flyet under oss. -Cleveland Center. Mottatt.
Jeg har et spørsmål. Vi har en Boeing 757.
Kan du se ham der oppe, sir, og gi meg en høyde, hvis det er mulig?
Sørøstlig kurs.
Vi har ham.
Han ligger bak oss og bare ca. 1000 fot over oss.
Det er nå bare ett kjent kapret fly igjen i luften.
Flygelederne følger det ved å snakke med et annet fly.
OK, han går lavere. Han nærmer seg vår høyde. Vi ser ham, ja.
56865, hold avstand. Gå mot nord så raskt du kan.
Men det er ikke bare flygelederne som har for lite informasjon.
Det samme gjelder de i bunkeren i Det hvite hus.
Det var stor uvisshet.
Man snakket om spesifikke flight-nummer...
ASSISTERENDE STABSSJEF I DET HVITE HUS 2001-2004
...på fly som vakte bekymring.
Vi fikk regelmessige rapporter om hvor mange som var i luften
og hvor mange som var uidentifisert.
Et fly her og et fly der.
Jeg fikk rapporter om at en bilbombe hadde gått av i utenriksdepartementet.
Det var mye informasjon i sirkulasjon, og mye av den var ikke riktig.
OK, hva gjør han nå, sir? Stemmer det at han går mot nord?
Det stemmer. Ser ut som han vipper med vingene.
Den største frykten i bunkeren
handlet om hvor mange fly som var tatt over av terrorister
og var på vei mot andre mål rundt om i USA, og hvordan vi skulle håndtere det.
For vi hadde ingen anelse.
Han vipper frem og tilbake.
Takk, sir.
Det står ikke skrevet i noen veileder
hva man skal gjøre i en slik situasjon.
I prinsipp gjorde vi bare så godt vi kunne der og da.
TRANSPORTMINISTER 2001-2006
Jeg satt tvers overfor vise- presidenten da forsvarskontakten kom inn
og meldte om at nok et fly var på vei sørover mot Washington.
Man antok at flyet var kapret.
Jeg tror det viste seg å være United 93.
Han ba visepresidenten om tillatelse til å sette inn militærfly.
Og visepresidenten svarte på militært vis:
FORSVARSKONTAKT FOR VISEPRESIDENTEN 2001-2003
"Ta målet."
Alle til stede visste hva han sa.
"Skyt flyet ned."
Det ble helt stille, mens folk tok inn
ordren som nettopp var blitt gitt.
Jeg ringte og snakket med presidenten.
Fikk en godkjenning på at det var det vi ønsket.
Vi visste ikke hvor mange fly som var kapret.
Jeg tok avgjørelsen.
Var jeg glad for det? Nei.
Men var jeg trygg på at det var riktig? Ja.
United 93. Vet du mer?
Ja, han er nede.
-Han er nede? -Ja.
Når landet han?
Han landet ikke.
Å, han krasjet?
Ja, nordøst for Camp David.
En av observatørene kom inn og sa:
"Målet er eliminert."
Og visepresidenten sa: "Er flyet nede?"
Og han sa: "Målet er eliminert."
Visepresidenten så på meg og sa: "Var det vi som skjøt det ned?"
Og jeg sa: "Jeg vet ikke."
Vi hadde grunn til å tro at vi hadde skutt ned dette flyet.
Mens de i bunkeren prøver å få klarhet i hvordan United 93 krasjet,
må de på nytt konsentrere seg om New York.
For en time siden snudde folk seg og så røyken fra sentrum.
Folk kom ut av butikkene for å se.
Nå samles folk i store grupper.
På et gatehjørne så jeg folk holde hverandre i hendene og be.
Jeg står på Manhattan Bridge som er stengt...
Den er åpen for fotgjengere.
Noen går over, men det blir umulig for dem å...
Jeg ser bort der, og noe... Det ser ut som tårnet vil...
Er det tårnet som faller? Faller det andre tårnet i World Trade Center?
Ja, det er det andre tårnet. Det er det andre...
Det kollapset ikke, det smeltet bare.
Hjernen klarte ikke å ta inn det jeg så.
Dette var et alvorlig angrep på USA.
Og det var ganske tydelig at det ville bli mange omkomne.
Det var et grusomt øyeblikk.
Vi så bildene på TV, og det var ingenting vi kunne gjøre
fra maktens sentrum hos klodens største supermakt.
Men fra dette rommet måtte vi finne ut
hva vi kunne gjøre for å forhindre at noe mer skulle skje.
Midt i den nasjonale tragedien,
om bord i Air Force One og i bunkeren,
strever myndighetene for å ta tilbake kontrollen.
Kommunikasjonsmidlene der nede var ubrukelige.
Hvis vi hadde skjerm... Vi visste ikke hva som skjedde.
Hvis vi fikk bilde, mistet vi lyden. Og hvis vi hadde lyd, mistet vi bildet.
Fryktelig. Folk visste ikke hva som foregikk, og vi visste det heller ikke.
Det var svært skremmende.
Myndighetene var ikke godt forberedt på dette.
Selve bunkeren var helt foreldet.
Alt av møbler og utstyr var sikkert minst 20 år gammelt.
Jeg kan huske at lederen for bunkeren trakk meg til side
da oksygennivået i bunkeren begynte å bli farlig lavt
fordi vi var for mange der.
Alle ble døsige. Og jeg tenkte: "Her er det noe galt."
Vi hadde brukt opp oksygenet
og pustet inn vårt eget CO2.
Vi forgiftet oss selv.
Det endte med at mange flyttet seg et annet sted.
De trengte ikke å være der.
Administrasjonen sliter med bunkerens begrensninger,
og man får inn en melding om en trussel mot Air Force One.
Presidenten informeres umiddelbart.
Det ble ringt inn en melding: "Angel står for tur."
Og Angel var kodeordet for Air Force One.
Alle grøsser.
Hvem har kodeordet for Air Force One?
Så da Air Force Ones flykaptein, oberst Tillman, hørte dette,
plasserte han en vakt ved trinnet opp til cockpit,
en offiser fra luftforsvaret,
og ga ordre om at ingen fikk komme opp.
Tenk litt på det.
Det innerste av det aller aller innerste,
og flykapteinen er redd noen i presidentens innerste sirkel
skal prøve å kapre Air Force One.
Vi prøvde å få klarhet i hvordan vi kunne bli angrepet.
På dette tidspunktet måtte vi frykte det verste.
At vi kunne bli angrepet i luften. Så vi måtte være forberedt.
Da vi forsto at presidenten var et mål, tok vi ingen sjanser.
Vi trodde vi hadde fjernet alle våpen. Vi hadde gjort alt vi kunne.
Men man vet jo aldri.
Presidenten satt foran i flyet.
Du hadde ansatte og Secret Service i midten.
Og pressen og andre gjester satt bak i flyet.
Så agentene kom frem i flyet,
sto utenfor presidentens kabin
og passet på at ingen fikk komme frem dit.
Ikke engang folk med høye stillinger i Det hvite hus fikk komme inn,
med mindre presidenten tilkalte dem.
Sikkerheten skjerpes om bord,
og man frykter fremdeles et angrep utenfra.
Air Force One følger en tilfeldig rute, forresten.
Vi vet ikke hvor de skal, men de har foreløpig ingen flyeskorte.
De har ikke fått det? Hjelpe meg.
Akkurat da hadde vi en blink på ryggen.
Og vi kjente ikke til omfanget av dette angrepet.
Vi visste ikke om dette var begynnelsen, midten, eller om det snart var over.
De fleste vil si at et av stedene der man burde føle seg tryggest,
er sammen med USAs president.
Det var første gang det var tvilsomt.
Man tenkte: "Kanskje dette ikke er det beste stedet å være."
Og så blir vi kalt opp over radio.
Det var to F-16-fly: "Vi skal følge dere."
Og vet du, det var en helt nydelig følelse, for det var våre folk,
og de kom og lå ved vingen.
Jeg sto på kne
med armen på vinduskarmen og så ut.
Folk tror sikkert Air Force One alltid eskorteres av jagerfly.
Men det skjer svært sjeldent i USA.
Og, jeg mener...
ASSISTERENDE PRESSESEKRETÆR I DET HVITE HUS 2001-2003
Da forsto man virkelig alvoret.
Det var bare ikke...
Det var bare ikke noe jeg hadde tenkt over.
Hvorfor trenger Air Force One jagerfly-eskorte?
Det viste seg å være en rekke misforståelser.
Ordet "Angel" ble aldri brukt. De sa: "Air Force One står for tur."
En av etterretningsoffiserene gjorde det som var rutine for dem.
Det var de som brukte ordet "Angel"
og videreformidlet det til bunkeren under Det hvite hus der visepresidenten var,
og han videreformidlet det så til presidenten: "Angel står for tur."
Mengden informasjon som er feil,
når man er midt i en krise, filtrene fungerer ikke,
og folk slipper informasjon gjennom for sikkerhets skyld, er svimlende.
Vi har nå en melding om at et stort fly har krasjet
vest i Pennsylvania, et Boeing 767.
Vi vet ikke om dette har sammenheng med
det som har skjedd i New York og Washington.
Når publikum får vite at et fjerde fly, United 93, har krasjet,
forsøker administrasjonen fremdeles å få på det rene
om deres handlinger forårsaket krasjen.
Jeg husker at visepresidenten sa på telefon til Pentagon:
"Dere må da vite om dere har skutt ned et sivilt fly."
Og de bare gjentok: "Vi kan ikke bekrefte det."
Pentagon må ha undersøkt saken på alle mulige vis
for å sikre at vi fikk riktig svar.
Og til slutt fikk vi beskjed: "Nei, vi skjøt det ikke ned."
United 93 hadde krasjet
lenge før en ordre om å skyte det ned ble gitt.
Det var passasjerene, ikke myndighetene, som hadde konfrontert kaprerne.
Det viste seg at passasjerene om bord
handlet raskere og mer effektivt enn vi.
Folk trengte seg inn, satte egne liv i fare
og reddet livet på så mange andre.
Og jeg er fremdeles imponert over et slikt mot.
Når jeg tenker på det, blir jeg så rørt
over hvordan de ofret seg den dagen i Shanksville.
Jim Kallstrom,
tidligere ansatt ved FBIs New York-kontor, er på luften.
Jim, hva er dine tanker?
Vel, jeg tenker først og fremst på alle ofrene.
Dødstallene er helt overveldende.
Om 50 år kommer barna våre til å lære om denne dagen.
Da vi gikk til krig mot terror på amerikansk jord.
Det gikk opp for meg, da du sa det,
at det er noe som er svært viktig nå.
Og jeg mener ikke å være melodramatisk.
Men hvor er USAs president?
Jeg vet at vi ikke vet hvor han er.
Men folk må ganske snart få vite hvor han er.
Enorme ødeleggelser i Amerikas største by,
landets militære hovedkvarter brenner,
og presidenten er langt hjemmefra.
Vi reiste til Shreveport i Louisiana istedenfor til D.C.
Det var noen humoristiske innslag denne dagen,
blant annet da vi landet,
følte jeg at vi var på filmsettet til Dr. Strangelove.
For de hadde øvelse med bombeflyene.
Så de hadde væpnede bombefly.
Og vi ble satt i en eller annen bil.
De hadde ingen pansret limousin.
En blå Dodge-flerbruksbil kom for å bringe den frie verdens leder i sikkerhet.
Jeg tror aldri jeg har sett en amerikansk president i en slik bil.
Og det var en sjåfør fra forsvaret som skal ha vært så redd
at han bare ga full gass.
Vi raste ned rullebanen, og jeg sa til sersjanten som kjørte:
"Jeg tror ikke det er noen fra al-Qaida her,
så vi kan vel bare kjøre rolig til hovedkvarteret."
Det var det farligste jeg hadde opplevd den dagen.
Og vi kommer til kommandantens kontor og går inn.
Han hadde gode kommunikasjonslinjer. Vi fikk kontakt med Washington, D.C.
Samtalene handlet om å få vite mer: "Hvilken annen etterretning har vi?
Hva mer trenger vi å vite? Og vil noen av våre fiender utnytte dette?"
Dette var en tid med stor uvisshet.
Og da vi skjerpet forsvaret,
ville vi forsikre oss om at russerne forsto
at vi ikke siktet på dem.
Jeg var bekymret for at russerne hadde en øvelse den dagen.
Og vi ville ikke at de skulle misforstå hva som skjedde her.
Hvis vi setter forsvaret i beredskap, og russerne gjør det samme,
og så trappes det opp,
tar det ikke lang tid før man faktisk er i krig,
og ting begynner å skje.
Mange av forsvarsprosedyrene går automatisk.
Det er konstruert slik for å unngå menneskelig svikt,
og det medfører selvsagt at mennesker stenges ute,
når de egentlig må delta i prosessen.
Så jeg ringte til president Putin.
Jeg sa: "President, forsvaret vårt settes i beredskap."
Og han sa: "Ikke tenk på det. Vår beredskap trappes ned. Øvelsen er avlyst."
Og jeg husker at jeg nesten humret for meg selv:
"Selvsagt vet du at forsvaret vårt er i beredskap. Du kan jo se det."
Men der og da var det tydelig at Den kalde krigen virkelig var over.
Putin hadde reagert på riktig måte.
I en så alvorlig krise er det avgjørende at en leder beroliger folket.
Og her tror jeg ikke man kan overdrive.
Når man står midt i en krise.
Så derfor var det svært viktig
at jeg uttalte meg etter hvert som vi fikk vite mer.
Jeg så på ham som journalist, men også som amerikaner.
Jeg vil forsikre det amerikanske folk om...
...at alle ressurser hos føderale myndigheter...
Jeg så på ansiktet hans like mye som jeg hørte på det han sa.
Og sånn tror jeg det var for de fleste som satt der, journalister eller ikke.
Jeg vil ikke si at han så plaget ut,
men alvoret i situasjonen vistes tydelig i ansiktet hans.
Velsigne dere.
Og så reiste vi videre.
Men ABCs Ann Compton er med oss på telefon.
Nå skal vi kanskje flyttes... Skal vi dra?
OK, Peter, vi skal dra, og jeg tror...
-Hvor skal dere, Annie? -Jeg aner ikke.
Presidenten vil til Washington
og gir ordre om rask avreise fra Barksdale.
Jeg husker at jeg gikk om bord i Air Force One. De stengte dørene fort.
Og så var vi i luften.
Jeg ville tilbake til Washington.
Og det skapte protester.
Han sa til meg: "Vi skal tilbake til Washington, D.C."
Han ga meg nesten en ordre.
Og jeg sa:
"Jeg syns ikke du bør ta den avgjørelsen nå."
Noe jeg hadde sagt til ham gjentatte ganger.
Hjelp, så sint han ble. Han ble veldig, veldig sint på meg.
Jeg kan nok ha kjeftet litt.
Men jeg ville hjem.
Men jeg fikk høre fra sikkerhetsfolkene at det var utrygt.
Han sa: "Jeg nekter å gjemme meg for disse folkene."
Han var klar til å slåss, vet du.
Som rådgiver må man takle å si nei til presidenten.
Det er Secret Service som avgjør om Air Force One får ta av.
Så vi måtte forklare for ham at det var jobben vår
å sørge for sikkerhet for USAs president,
og at dette egentlig ikke var hans avgjørelse.
Ja, han var rasende.
Og han gikk motvillig med på det.
Det viktigste var at vi nå kunne reise
til et sted med bedre sikkerhet og kommunikasjonslinjer.
Offutt flybase ligger en time og 15 minutter nordover,
og de har fasiliteter som lar oss samle administrasjonens nøkkelpersoner
i en sikker videokonferanse.
Presidenten likte ikke dette
og gjorde det helt klart at det var siste gang de fikk overstyre ham.
Så jo raskere, jo bedre.
Hvordan presidenten bruker tiden sin i dag,
det vi ser ham gjøre, er helt avgjørende.
Ikke bare for nasjonen, men for ham.
Han sa at nasjonen blir satt på prøve. Det blir presidenten også.
For de fleste amerikanere er det viktigst
at han viser at han har styringen,
at han vil ta kontroll over situasjonen,
og som han sa, finne de som står bak, og straffe dem.
Jeg så hvordan Amerika reagerte.
Du vet, jeg er egentlig ikke en som blir så sint,
men jeg ble sint da noen drepte amerikanere.
Men du kan ikke ta rasjonelle valg når du er sint.
Som president kan du ikke ta en avgjørelse
før du forstår omgivelsene og fakta.
Presidenten ville snakke med meg. Alene, sa han.
Presidenten så på meg og sa: "Michael, hvem gjorde dette?"
Jeg sa at jeg ikke hadde sett noen etterretning
som kunne lede oss til de skyldige,
så han måtte få mine beste antakelser.
Og ikke nøyaktig analysert etterretning.
Og han sa: "Jeg forstår advarselen, fortsett."
Noe som er veldig typisk George Bush.
Så jeg sa: "President, det er to nasjonalstater
som har kapasitet til å gjøre noe sånt.
Iran og Irak.
Men ingen av dem har noe å tjene på dette,
så jeg tror ikke det var dem."
Jeg sa at jeg trodde at hvis vi fulgte sporene,
ville vi ende ved al-Qaida og bin Laden.
Og jeg sa til ham: "President, det ville jeg veddet mine barns fremtid på."
Og så satt han bare der i nesten fem minutter.
Jobben min ble en annen.
La meg heller si det sånn: Jobben min ble helt soleklar.
Jeg tenkte: "Hvis det er al-Qaida, hva gjør vi for å stille dem til ansvar?"
Vi kom til Offutt, og noe av det første presidenten sa, var:
"Jeg vil tilbake til Washington med en gang."
Så tanken var at vi skulle ned i bunkeren og brifes.
Men det var det han tenkte på: "Jeg vil tilbake til Washington."
Ann Compton har fulgt presidenten i hele dag, og er med på telefon fra Nebraska.
Og vi vil ikke miste henne. Annie, kan du høre meg?
-Ja, Peter. -Hva gjør du i Nebraska?
Vel, vi visste ikke hvor vi var før vi landet her.
President Bush er her hos hovedkommandoen,
og han har forsvunnet ned i kaninhullet, Peter.
Inn i et lite mursteinshus, og ned i en underjordisk bunker
hvor presidenten skal lede et telefonmøte med det nasjonale sikkerhetsrådet.
Nå var han på Offutt flybase,
og alt dette pågikk, og han kunne ikke reise tilbake.
Han var egentlig litt fanget.
Det var det jeg følte at frustrerte ham.
Han kunne ikke reise dit han trengte å være.
Sikkerhetstiltakene har hemmet presidentens tilgang på informasjon.
Men nå, 22 meter under bakken,
og seks timer etter at det første flyet traff,
får han til slutt oppdatert etterretning.
George Tenet var på skjermen og brifet presidenten
om informasjon vi hadde avdekket
bare i løpet av de siste timene.
Var vi sikre at det var al-Qaida?
Vi trodde vi var det.
CIA-direktøren bekreftet det.
George sa: "Vi vet at al-Qaida står bak."
Han sa: "President, vi kan bekrefte det i morgen, men vi er sikre."
Og presidenten sa: "Hvordan vet dere det?"
Og det var da George sa
at passasjerlistene inneholdt navn vi hadde på trussellisten.
Presidenten snudde seg og så på meg.
Og jeg kunne se på ansiktet hans at han sa:
"Jeg sa vel til deg at jeg skulle ha beskjed først."
Jeg så at han var skuffet over meg.
President Bush kom nesten gjennom TV-skjermen og sa:
"Vi er nå i krig mot terror,
og fra i dag er dette administrasjonens førsteprioritet."
Det var det første han sa til oss.
Jeg måtte forsikre meg om at de visste hvem som bestemte.
Og jeg mener ikke at noen gjorde motstand,
men et team fungerer bedre når lederen viser styrke.
Og jeg ville understreke at vi trengte en plan,
og at alle hadde sin rolle.
Jeg husker at han sa til FBI-direktøren:
"Nå ble jobben din en annen.
I FBI er du vant til å overvåke skurkene etter at ugjerningen er gjort.
Nå er jobben din å stanse terroristene i å utføre et nytt angrep."
Jeg ringte George Tenets assistent,
og han sa at informasjonen CIA hadde avdekket
om al-Qaida den dagen, ikke fikk komme ut.
Og jeg sa med høy stemme og noen banneord:
"Skal det holdes skjult for USAs president?"
Lang pause i den andre enden.
Og jeg sa: "Se å få sendt det til meg." Og så slengte jeg på røret.
Presidenten spurte George spesifikt om han trodde det kunne komme flere angrep.
Og George Tenet svarte: "Jeg tror vi er ferdige for i dag."
Da presidenten hadde hørt all informasjon man la frem for ham,
og han var ferdig med å stille spørsmål,
reiste han seg, slo håndflaten i bordet,
og så sa han: "Nå skal vi hjem."
Jeg ville tilbake til Washington.
Tanken var å tale til nasjonen.
Og å tale til nasjonen
fra en bunker midt i Nebraska var ikke mitt bilde på lederskap.
Jeg sa: "Hvis jeg skal tale til nasjonen,
skal det skje fra Washington, D.C. Jeg skal hjem."
På veien tilbake gikk presidenten gjennom flyet.
Først stoppet han hos Secret Service,
takket dem og ga dem et klapp på skulderen.
Og så stoppet han ved døren til presseavdelingen.
Han viftet notatblokkene våre unna. Ville ikke bli sitert.
Og så sa han: "Vi skal ta disse skurkene."
Og jeg ser ut vinduet fra Air Force One og det er nydelig ettermiddagssol.
Og jeg fikk en følelse av at det verste var over.
Det var en dag preget av mye sorg.
Og jeg visste at mor og far var bekymret for hvordan jeg hadde det.
Og til slutt fikk jeg tak i dem.
Mor tok telefonen, og jeg sa: "Mor, hvor er dere, forresten?"
Og hun sa: "Utenfor Milwaukee."
Jeg sa: "Tuller du? Hva gjør dere der?" Hun sa: "Du satte flyet vårt på bakken."
Det er typisk mor.
Jeg var bekymret. Men da jeg fikk vite at de var trygge, slappet jeg av.
Presidenten var lettet, følte: "Jeg ser frem til å komme til Washington."
Jeg tror mange var lettet over at det var over.
Og jeg tenkte: "Jeg vet ikke om vi egentlig vet hva som skjer."
Jeg mener, vi føler at det er over.
Vi blir eskortert av F-16-fly,
men kan jeg være sikker på at terrorangrepet er over?
Bekymringen forsterkes, når man får tilgang på ny etterretning.
Spenningen stiger på nytt.
Da vi var på vei tilbake, fakset CIA materiale over til Air Force One.
Det var etterretning vi hadde fått fra en europeisk etterretningstjeneste,
som sa at det som skjedde den morgenen, var den første av to angrepsbølger
mot USA.
Var det en del av planen å lokke oss tilbake til Washington,
så den andre bølgen kunne iverksettes?
Presidenten hadde nettopp opplevd det mest alvorlige angrepet på USA
i amerikansk historie.
Og nå ga etterretnings-briferen ham informasjon
som antydet at vi kunne få en andre bølge.
Han sa ikke noe om at dette var et tungt slag,
men jeg kunne se det på ansiktet hans.
Jeg bekymret meg mye for flere angrep. Mye.
Vi følte oss ganske trygge.
Og så plutselig...
...klarte en gruppe mordere å trenge gjennom vårt såkalte forsvar
og drepe 3 000 mennesker på et øyeblikk.
Mens presidenten bekymrer seg for flere angrep...
...ser vi følgene av de første angrepene.
En tredje bygning i World Trade Center står i fare for å kollapse.
Nå skjer det. Det raser.
Faen!
Er vi... Er dette... Var det folk der nede?
Et tredje bygg i World Trade Center har kollapset.
Det 47 etasjer høye bygg nummer 7.
CBS' korrespondent Cami McCormick er på stedet.
Alle skrek.
Folk løp i panikk fordi det så ut som...
Det var som en vegg av støv som kom mot oss.
Frykten i New Yorks gater
stemmer med stemningen for mange om bord i Air Force One.
Jeg tror, bare basert på det ukjente,
så hadde jeg noen stunder med frykt for at jeg aldri ville få se familien igjen.
Man tok forholdsregler på mange nivåer
som gjorde meg, og sikkert andre, bekymret for
om vi kanskje ikke ville overleve.
Jeg husker at oberst Dick Tubb, som er lege i Det hvite hus,
gikk rundt til alle og delte ut tabletter.
Jeg så på ham og sa: "Doktor, hva er dette?"
Og han sa: "Det er Ciprofloxacin. Ta dem."
Ciprofloxacin brukes forebyggende mot miltbrannbakterien.
Vi måtte være forberedt på alt.
Så jeg tok tablettene. Og jeg så meg rundt og tenkte:
"Jeg så ingen andre som tok alle sammen."
Så jeg plukket opp pakken,
og der sto det: "Én tablett daglig i sju dager."
Og jeg hadde tatt alle.
Og jeg tenkte: "Din dumme jækel. Nå har du tatt livet av deg selv."
Jeg trodde faktisk jeg hadde tatt livet av meg. Men jeg klarte meg jo fint.
Det ble en klassisk vits at jeg prøvde å ta livet av meg på Air Force One den 11/9.
Bekymringen for en andre bølge av angrep varer ved,
og flere sjokkerende nyheter når Air Force One.
Oppsiktsvekkende nyheter om Pentagon-krasjen.
Vi forstår det slik at Barbara Olson var om bord.
Kommentator på CNN og gift med regjeringsadvokat Ted Olson.
Da pressen meldte at Barbara Olson, Ted Olsons kone, var død...
...ble det vanskelig å holde følelsene i sjakk.
Det ble...
...så personlig.
De fleste som jobbet i Det hvite hus, kjente Ted Olson
og Barbara Olson.
Jeg husker at Harriet Miers var en god venninne av henne.
Og da vi fikk høre dette, med alt som foregikk,
så vi presidenten gå bort og legge armen rundt Harriet for å trøste henne.
Jeg gikk og la meg rundt midnatt,
og der lå det en lapp på puten fra Barbara.
"Ted, jeg elsker deg mer enn jeg trodde var mulig."
"Du er min beste venn, elsker og alt for meg.
Gratulerer med 61-årsdagen.
Og vit at jeg tenker på deg når du leser dette.
Sov godt, og så feirer vi sammen på fredag.
All min kjærlighet, Barbara."
Nesten ni timer etter at de reiste fra Florida...
...og etter å ha flydd nesten 5 000 km...
...er presidenten endelig fremme på Andrews flybase...
...rett utenfor Washington.
Prosedyren er å gå av Air Force One og om bord i Marine One.
Da er det alltid en følelse av glede. Ikke nå lenger.
Du kunne merke den kalde, harde spenningen.
Det lå en påtagelig følelse av frykt i luften.
Det er to Marine One-helikoptre.
Det ene er en slags lokkefugl.
Man skal ikke vite hvor presidenten er om bord.
Jeg var om bord i det andre,
og jeg ville helst hatt et skilt med: "Nei, han sitter i det andre."
Vi fløy rett over tretoppene, i sikksakk.
Da var det vel vanskeligere for stinger-rakettene å finne oss.
Vi kjørte i sikksakk, og vi kom ned til Potomac-elven,
og der så vi røyken velte ut av Pentagon.
Det var et uvirkelig øyeblikk, for Capitol var helt tomt,
bortsett fra militære sjekkpunkter langs hovedfartsårene.
Og Pentagon som ulmet i bakgrunnen.
Det var en krigssone.
Og det var et syn jeg aldri glemmer.
Jeg var president i krig og på vei inn i krigssonen.
Presidenten så ut vinduet
og sa: "Verdens mektigste bygning står i brann.
Det er krig i det 21. århundret vi ser her."
Han sa det bare ut i luften.
Han tenkte høyt.
Dette var en annen slags krig.
Før har Amerika vært i krig mot nasjonalstater.
De hadde en hovedstad. De hadde hær eller marine.
I dette tilfellet var vi i krig mot en skyggestat.
Presidenten og jeg hadde snakket om at han skulle tale til nasjonen.
Jeg husker han følte at det virket som han ble jaget rundt i landet,
og at det ikke viste den styrken og trøsten folket trengte.
Så det var han frustrert over.
Presidenten må handle bestemt...
...for å håndtere fienden.
Når man taler fra Det ovale kontor, er det alvor.
Vi begynte å jobbe med det ganske raskt.
Før presidentens taler har vi vanligvis litt mer tid,
flere dager, til å forberede oss. Og her hadde vi bare noen timer.
Det var ganske anspent mens vi forberedte talen til nasjonen.
Folk som var slitne og stresset og prøvde å finne veien videre.
Dette var det første angrepet på vårt territorium,
mot nasjonen De forente stater, siden 1812-krigen.
Jeg følte helt klart at vi hadde sett ondskapens ansikt.
Og det så ut som det kunne komme et nytt angrep når som helst.
Nasjonen var fremdeles i sjokk.
Og det var tvil om presidenten bare skulle berolige folket.
Eller skulle han være øverstkommanderende? Måtte vi forberede oss på krig?
Begynnelsen av talen var nok litt mer beroligende enn han ønsket.
Han ønsket litt mer kraft, og det var det han fikk.
Presidenten må legge an tonen, og det gjorde George Bush.
Han visste hva han ville.
Endringene var nødvendige for å unngå det som skjedde 11. september.
For å minimere faren.
Presidentens jobb er å beskytte det amerikanske folk.
Noen presidenter slipper å tenke på det, men noen må.
Og jeg ble en av de som måtte det.
To minutter.
Det gjorde inntrykk å se presidenten tilbake i Det ovale kontor.
Han var annerledes.
Han var en krigspresident.
Død flue.
-Ett minutt. -Takk.
Jeg husker at jeg tenkte:
"Hjelpe meg, jeg var i Det ovale kontor for tre dager siden.
Og jøss.
Det er samme gardiner. Samme teppe. Ingenting er som før."
God kveld.
I dag ble våre borgere, vår livsstil, vår frihet angrepet
i en rekke planlagte og dødelige terrorhandlinger.
Ofrene var om bord i fly eller på arbeid.
Sekretærer, forretningsmenn og -kvinner, militære og føderale ansatte,
mødre og fedre, venner og naboer.
Det var visse ting vi mente han måtte få sagt med en gang.
Ting han ikke ville få en ny mulighet til å si.
Og Bush-doktrinen:
"Hvis du skjuler en terrorist, vil vi behandle deg som terrorist",
var et slikt punkt.
Vi forsto at dette var kraftige saker. At det ville få følger.
Så jeg tok setningen ut,
viste ham den og spurte: "Vil du si dette?"
Og han sa: "Ja. Det er nå jeg må si det."
Vi jakter nå på de som står bak disse onde handlingene.
Jeg har gitt etterretning og politistyrker ordre om
å finne de skyldige og stille dem til ansvar.
Vi vil ikke skille mellom terroristene som begikk disse handlingene,
og de som skjuler dem.
Det var uvisst om Bush-doktrinen skulle med i presidentens tale
i minuttene frem til talen ble holdt,
for det var et stort skritt
for USA å kunngjøre at alle som bidro til terror,
nå var fiender av USA.
Mange tusen amerikanere døde, flere enn i Pearl Harbor.
Dette var en krigshandling.
Det var jeg som fikk det igjennom.
Jeg ville være aggressiv, slik at vi skulle nå målet.
Og det var å gjøre landet trygt.
Selvsagt var det vondt for alle. Vi var vettskremt.
UTENRIKSMINISTER 2001-2005
Krig er ikke noe man ønsker, hvis det er mulig å unngå.
Men vi kan være en aggressiv nasjon.
Særlig når noen har angrepet oss.
Når jeg blir spurt om noe av det vi var raske til å gjøre,
får jeg lyst til å svare: "Hva ville dere ha gjort?"
Vi hadde ikke tid til lange diskusjoner om hvordan vi skulle håndtere dette.
Ingen av oss vil glemme denne dagen.
Likevel forsvarer vi friheten
og alt som er godt og riktig i vår verden.
Takk. God natt. Og Gud velsigne Amerika.
Ingen visste hvor dette ville ende.
Men vi skulle i kamp som en samlet nasjon.
Hvordan, hvor og hva det skulle bli,
hvor lang tid det ville ta,
hvor stor eller liten innsatsen måtte bli, visste ingen.
Vi gjorde alt vi kunne.
Men 3 000 mennesker døde på vår vakt.
Overså vi noe? Kunne vi ha sett sammenhengen?
Det kverner i tankene.
Og du kan aldri helt komme over det, for du har per definisjon ikke gjort nok.
Angrepet fant sted.
Jeg har tenkt mye på det.
Hvis det var noe vi kunne gjort, vil jeg gjerne at noen skal forklare det.
Du kan jo bare handle etter den informasjonen du har.
Det ble nevnt at terrorister kunne komme til å bruke fly,
men det var ikke etterretning vi kunne handle etter.
OK, mange takk. Da går vi, dere.
Takk. Da går vi.
Ja vel. En trist dag.
Takk.
Etter sine lengste tre døgn som president
flyr George Bush til Manhattan
for selv å se ødeleggelsene for første gang.
Da vi nærmet oss New York, vi var vel 8-12 km unna...
...blåste røyken sørover.
Og helikopteret ble fylt av
en fryktelig, fryktelig lukt.
Svidd plast og gummi.
Og...
...døde mennesker.
Ingen sier noe,
og piloten sirkler rundt røyksøylen.
Og vi kan se ned på redningsmannskapene.
Og så lander vi nede ved Wall Street.
Vi var den første gruppen som hadde vært ved Ground Zero,
bortsett fra folk fra nødetatene.
Det var nesten som Pompeii.
En sandwich-vogn som lå der forlatt med sandwicher under disken.
Mat som fremdeles sto fremme på bordene etter flere dager.
Det var som om tiden bare hadde stoppet.
Det var som å komme til helvete.
Det var en tåke av... Det var en stank av død.
Vi vasset gjennom vann...
Det var virkelig overveldende.
Etter Ground Zero kjørte vi til Jacob Javits Center.
Vi stoppet, og Secret Service åpnet døren.
Han som skal ta oss imot er der, og presidenten sier: "Hva er alt dette?"
"Vi har samlet familiene til noen av politifolkene, brannfolkene
og redningsarbeiderne som er savnet nede ved Ground Zero.
Vi tenkte du kunne si noen ord til dem."
Det var utrolig tungt på så mange måter,
fordi det var familier som ventet på at deres kjære skulle komme ut av ruinene.
Og jeg hadde sett ruinene og visste at ingen kom til å komme ut.
Så min oppgave ble å gi trøst som best jeg kunne,
til mennesker som håpet på det umulige.
Den siste jeg møtte, var Arlene Howard.
Arlene hadde et skilt i hånden.
Sønnen George hadde fri den dagen,
men da ting begynte å skje, kom han på jobb.
Han tok på seg uniformen, gikk inn i bygningene der og døde.
Og hun tok skiltet hans da de fant ham,
og ga det til USAs president og sa:
"Jeg vil at du alltid skal huske dette."
Det betydde at vi aldri må glemme. Aldri glemme ofrene.
Det har gått 20 år,
og så har datoen mistet mening for mange mennesker.
Men sånn er det ikke for de som opplevde det.
Og det skiltet minner oss om at datoen ikke er meningsløs.
Helt personlig tror jeg det styrket troen min.
Helt klart fikk jeg sterkere tro på det amerikanske folk,
for jeg så Amerika på sitt beste.
2977 MENNESKER BLE DREPT I TERRORANGREPENE 11/9
DEN 2. MAI 2011 DREPTE NAVY SEALS OSAMA BIN LADEN,
AL-QAIDAS LEDER
TERRORANGREPENE FØRTE TIL EN 20 ÅR LANG KONFLIKT I AFGHANISTAN,
AMERIKAS LENGSTE KRIG.
TIL MINNE OM OFRENE ETTER ANGREPENE 11/9
Tekst: Trine Haugen