Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
«ЕММА ҐЕЙЛ ЗАКОХУЄТЬСЯ» СОФІ БРАУН
«Ви вірите в кохання з першого погляду?»
«Я теж не вірю».
Цими словами розпочалась історія успіху Емми Ґейл.
Дванадцять романів за 20 років. Здавалось, усе має бути добре.
Дотепер.
Міс Браун, вітаємо на шоу Дрю Беррімор.
Дякую.
ШОУ ДРЮ БЕРРІМОР
Може, я краще піду додому й дочекаюся, поки все стихне?
Це не стихне. Рівень небезпеки - найвищий.
Знаєш, скільки людей ненавидить тебе через цю книгу?
Багато?
Шоу починається.
-Я вважала тебе своєю подругою. -Зараз я твоя агентка.
Тому вийди та причаруй усіх на повну.
І не виглядай такою високою.
Це лякає.
Можливо, ви не читали роман Софі Браун,
але гарантую - його читали ваші знайомі.
І в мене точно є до неї запитання.
Привітаймо мою хорошу подругу, авторку бестселерів, Софі Браун!
Дякую.
-Привіт. -Привіт.
Дякую, що запросила. Не віриться, що я доїхала живою.
Мені це ледь вдалося.
Глядачам, мабуть, цікаво, чому ми так говоримо.
На вулиці стоїть чимало засмучених прихильників Софі Браун.
Мабуть, ти про «колишніх прихильників».
Гадаю, усім цікаво поговорити про закінчення твоєї останньої книги.
Я знаю, що Вінстон причарував багатьох читачів.
Тоді навіщо ти його вбила?
Твої читачі любили Вінстона.
Можливо, вони знали його гірше, ніж я.
Щасливий кінець буває не завжди.
Зазвичай я такого не роблю,
але вимушена погодитися з твоїми шанувальниками.
Він не заслуговував на падіння зі сходів.
То ти на їхньому боці?
Ти вбила чоловіка, якого я любила.
Хто дав тобі право забрати його?
Ну, я - авторка.
Знаю, та, можливо, тобі зараз складно
відокремити особисте життя від вигадки у твоїх книгах.
-Що? -Ти пережила складний рік.
Тебе покинув чоловік. Брудний процес розлучення.
Але Вінстон - вигаданий персонаж.
-Точно? -Так.
І краще радій, що він помер швидкою смертю.
Я могла розтягнути її на десять сторінок.
Могла волочити його за машиною. Отруїти ртуттю.
Пошматувати на дрібнесенькі шматочки
й згодувати акулам!
Ми скоро повернемося.
Я стала письменницею, аби писати в піжамі, а не вислуховувати чужі крики.
А я думала, що через дідуся.
Ти сиділа в перукарні й слухала його історії, так?
Так.
Про замок.
Про Шотландію.
Він розповідав, як прослизнув туди.
Так.
Багато про це говорив.
Ти впораєшся? Я можу приїхати наступного тижня.
Нізащо. Залишайся в коледжі. Не хвилюйся за мене. Усе буде добре.
Гаразд.
На деякий час треба забути про фіаско Емми Ґейл.
Треба кудись поїхати.
Дан Данбар.
Замок.
Я поїду до Шотландії.
Там малолюдно й тихо. І там ніхто мене не знає.
Мамо, це чудово. Нарешті ти їдеш у відпустку.
Не у відпустку.
А у відрядження.
Поки преса не заспокоїться.
Можу написати нову книгу про Емму Ґейл,
повернути Вінстона, і все нормалізується.
Гаразд, але пообіцяй, що ти хоча б побачиш замок.
Обіцяю.
ЕДИНБУРГ
С. БРАУН
Це я.
Ви американка.
Так.
Мені про це не казали.
Звідкіля?
Звідки ви?
Ні.
Це весь мій багаж.
Жодних проблем.
Дякую.
ДО ПОБАЧЕННЯ ЕММА ҐЕЙЛ
ВІТАЄМО В ДАНБАРІ НАСЕЛЕННЯ - 153 ЛЮДИНИ
М'ЯКІ ЛІЖКА, ШОТЛАНДСЬКИЙ СНІДАНОК ЗНАННЯ МІСЦЕВОСТІ
ЧУДОВА ЇЖА, ГОСТИННІСТЬ
Геміше, ні! Припини!
Добре, що ви стояли… тут.
Він… не надто полюбляє сторонніх.
Як і ти, телепню.
Дякую.
Гарного відпочинку.
Привіт. Ти зустрічаєш гостей?
Вітаю. Чим можу допомогти?
Я заселяюся.
Пречудово. Ідіть за мною.
Це ж Софі Браун?
У нашому селі? Що за дурощі?
-Вітаємо в сільському готелі. -Дякую.
У мене бронювання на Софі Браун.
На письменницю Софі Браун?
Не певна, чи варто це визнавати. Але так.
Я прочитала всі ваші книги. Щойно закінчила останню.
Чудово.
-Можна спитати? -Аякже.
Чому ви так довго не вбивали Вінстона?
-Що? -Я чекала на це ще в першій книзі.
Ніколи не подобався той негідник. Надто ідеальний.
Якщо чесно, мабуть, мені він теж не подобався.
-Мерзотник. -Мерзотник.
-Я його прикінчила. -Браво, Софі Браун.
Негідник. Як ще його можна обізвати?
Тут чудово.
Дуже мило з вашого боку. Навряд чи ви до такого звикли.
Насправді
я саме на таку кімнату й сподівалася.
Замок Дан Данбар поруч?
Так, за пагорбом.
Якщо вам ще щось знадобиться, міс Браун, дзвоніть.
Дякую. Кажіть просто Софі.
Мейзі.
-Приємно познайомитися, Мейзі. -Навзаєм.
Шотландія? Справді? Чому ти не погодила це зі мною?
Бо ти відмовила б мене від поїздки.
-Скільки ми вже знайомі? -Надто довго.
З першої сторінки четвертої книги. Хіба я колись збивала тебе з курсу?
-Назва шостої книги. -Крім неї!
Не хвилюйся. Я писатиму тут.
Гаразд, коли очікувати на перші сторінки?
Незабаром. Вони ледь не самі пишуться.
-Бувай. -Бувай.
Магазин сувенірів ось тут.
Ні, дякую.
Ні, ви проминули магазин сувенірів.
Ні? Певен, ви не хочете йти без сувенірів.
Ні, дякую.
Кілти, кухонні рушники, тарілі? Усе з родинним гербом.
Ну звісно.
Швидких вам подорожей.
Щось задумав?
Кілька речей.
Надіюся, одна з них - відремонтувати двері до бібліотеки.
-Туди складно заводити людей. -І ще складніше виводити.
Вітаю.
-То ви й тут працюєте? -Де тільки потрібен.
Ви пропустили екскурсію. Наступна - у четвер.
Можна мені самій трохи повештатися довкола?
Боюся, це не…
Усе гаразд, Томасе. Я їй усе покажу.
-Не хочу, щоб на вас чекали неприємності. -Я ризикну.
Сюди.
У Шотландії понад 3 000 замків.
Кілька - ще з 14-го століття.
Ці старигани з гордістю несуть історію
тих, хто в них жив, працював і воював.
Подивіться на ці сходи.
Еге ж, тут п'ять таких.
Що нагорі?
Верхні поверхи.
Тут музична кімната,
де третя герцогиня написала книгу віршів.
Ви її читали?
Так, і не можу рекомендувати.
-То ви приїхали на день? -Трохи довше.
Зазвичай туристи не зупиняються в нашому селищі.
Часто вони тут проїздом.
Дан Данбар побудував перший герцог Данбара для своєї дружини.
Він належав одній сім'ї протягом 500 років.
-Кому належить зараз? -Королівському дурню.
-Геміше! -Господи.
-Ні! -Гаразд. Привіт.
Уперше бачу його таким. У вас м'ясо в кишені?
Авжеж.
Завжди ношу стейк із собою.
Негайно на вулицю. Геть. Нумо!
Перепрошую.
Усе добре.
Це давніша частина замку.
Датується 1500 роком.
Тут Данбари проводили родинні зустрічі й великі святкування.
Ходімо. Це ще не все.
Ці сходи побудували за годинниковою стрілкою.
Мабуть, так мечникам-правшам зручніше було захищатися.
Що там нагорі?
Дванадцять спалень і десять вбиралень.
Мабуть, королівському дурню потрібно багато тронів.
Завжди мало.
-Піднімемося? -Вибачте, це поза екскурсією.
Можна вкрасти тебе на хвильку?
Не зачекає?
-Прийшла пара щодо весілля. -Як вони виглядають?
-Ніби при грошах. -Залишайтеся тут.
Я швидко.
Нагорі
гвинтових
сходів…
простягнувся
коридор.
Гаразд.
Сходи ведуть до трьох дверей.
Один, два, три.
МАК-ҐІ
Агов?
Міс?
Агов?
ЛЕКСІ! ДИВИСЬ! Я ЗНАЙШЛА ЙОГО ПРІЗВИЩЕ!
Агов, міс?
Міс?
-Що ви робите? -Перепрошую.
Я мала дещо побачити.
І що ж ви мали тут побачити?
Гаразд. З цим місцем пов'язана історія моєї сім'ї.
-Справді? -Так.
Тільки не кажіть, що ви зробили тест ДНК, і королева Марія І Стюарт - ваша пращурка.
Я вибачилася.
Знаєте, чому сюди заборонено підніматися?
-Щоб не отримати обмороження. -Тут дехто живе.
Вам сподобалося б, якби так вешталися у вашому домі?
Екскурсію закінчено.
З вас 20 фунтів.
Тут написано десять.
Індивідуальна екскурсія дорожча.
У мене нема решти.
Це чайові за вашу гостинність і теплий прийом.
Віддячу порадою.
Тримайтеся якомога далі від місць, які вам не належать.
Не пускайте його до людей.
Добре. Спробуємо.
Що це було?
Забронюй весілля.
«Марія І Стюарт».
-Хотілося б побачити, як ти танцюєш. -Колись були часи.
Нумо. Покажи нам.
-Хочу побачити. -Привіт.
-Сподобався замок? -Так. Він чарівний.
Обожнюю ваші книжки.
-Я також. -Ми всі прочитали.
-Я казала, щоб не набридали вам. -Жартуєте?
Мабуть, ви єдині читачі, які не ненавидять мене.
То що, в'язання в пабі?
Ви в'яжете?
Ні. Завжди хотіла навчитися, але…
Що ж, вони стануть у пригоді.
Тоді зможете приєднатися до клубу.
Дякую.
Гелен.
Я Софі.
Я Рона.
Я кондитерка, але зараз печу тістечка в пекарні навпроти.
Дякую.
Як… смачно!
А це Анґус.
Його чоловік був одним із перших членів клубу, але він помер.
Невдовзі з'явився Анґус. З того часу не припиняє в'язати.
Вам показати, як в'язати?
Так, будь ласка.
Давайте.
-Я це не відпущу. -Ні.
Це моя дочка, Лексі.
Вона зараз у коледжі.
-Важко, коли вони їдуть. -Важче, коли вони повертаються.
А ваш чоловік?
Ми розлучилися рік тому.
Я розлучилася чотири роки тому.
У мене є хлопець. Працює в пекарні.
-Хоча він ще про це не знає! -Я й досі заміжня.
Хоча не певна, що він про це знає.
-Неправда. Ви закохані по самі вуха. -Так і є.
Приємно чути його сміх. Він слова не промовив, як помер Ґрехем.
Досі важко повірити,
що ви обрали маленьке село, щоб писати наступну книгу!
Я ще давно мала навідатися сюди з татом.
Але він захворів, і ми не приїхали.
Дуже шкода.
У дитинстві він жив у замку Данбар.
Не в самому замку. Їм не дозволяли заходити.
-Його родина доглядала за садом. -Тобто ваша родина?
Моя родина. Мак-Ґінті.
То ви - одна з нас.
Мак-Ґінті. Здається, не чула такого прізвища.
Переїхали до Нью-Йорка, коли він був малим.
Я ходила до школи з Мак-Ґінті.
Дуже балакучий хлопчина.
Завжди теревенив і розповідав байки.
Каллум Мак-Ґінті?
Він.
Звісно, ми називали його інакше.
Мак-Балакун.
У вас його усмішка.
Не знаю, чому плачу.
Бо це ваше коріння, дорогенька.
-Шкода, що я не повернулася раніше. -Ну, зараз ви тут.
Ви маєте побачити Дан Данбар, поки це ще замок.
-Тобто? -Його продають.
Багато старих замків продають.
Нерухомість в Абердинширі дешевша, ніж «Рендж Ровер».
У «Рендж Ровері» комфортніше жити.
Анґусе.
Дякую.
Чудово.
То хтось хоче собі престижний замок?
Я цього не відчув.
Ще гірше. Хочуть його зруйнувати, зробити тут квартири й поле для гольфу.
Ось пропозиція.
Сума досить велика.
Я влаштовую екскурсії, є магазин сувенірів.
Погодився проводити весілля. Може, і на похорони погоджуся.
Може, на свої ж.
Ми вже довго товаришуємо.
Я пнувся зі шкіри, аби ти не втратив право викупу.
Мені треба більше часу, Ієне.
Його вже немає. Хіба продаси сільськогосподарські угіддя.
Ні, я їх не продам.
-Майлзе… -Ні, це не обговорюється!
Приїхала міс Браун.
-Софі Браун. Майлз Данбар. -Це ви королівський дурень?
-А ви покупець? -Він вдав, наче працює тут.
Бути мною - робота.
Не можна просто взяти й купити замок, мов якийсь гамбургер.
-Ви казали, туристи у вас проїздом. -Я їй не продам.
Містере Данбар.
Взагалі-то, «герцог».
Майлз - 12-й герцог Данбара.
Пробачте мені, ваша величносте.
Взагалі-то, «ваша світлосте».
Маю на думці ще кілька звертань для вас.
Ви не перша.
До вашого відома,
титул не купується із землею.
Якщо він вас цікавить, то купіть його в інтернеті за 30 фунтів.
Єдине, що мене цікавить, - моя наступна книга,
яку я збираюся писати в бібліотеці Дан Данбара.
Я не відмовлюся від 500-річної історії через чиюсь забаганку.
-Це не забаганка. -А що тоді?
-Ви вірите в кохання з першого погляду? -Ні.
Я теж.
Але якби вірила, то щось схоже я відчула, коли побачила Дан Данбар.
Наче я вдома.
Еге ж. У мене вдома.
І мого батька також.
Він тут жив. Багато років тому.
-Його сім'я працювала на вашу. -Спробуйте ще раз.
Я гадала, що герцоги мають бути джентльменами.
То англійські герцоги.
Це явно було помилкою.
-Авжеж. -Дякую.
-Нема за що. -Я дякую йому, а не вам.
Ти розумієш, що щойно передав Дан Данбар банку?
Чого бажаєте?
Що ви порадите,
аби забути найжахливішого зазнайка у своєму житті?
Дещо є.
Дякую.
Віскі. Велику склянку.
Томас працюватиме далі.
Що?
Він живе тут усе життя.
-Я змінив свою думку. -То ви її маєте.
Я погоджуся за наступних умов.
Депозит до Різдва на 90 днів.
Він не повертається.
-Що ще? -Ви заїжджаєте негайно.
-Негайно? -Так.
-Ви виїжджаєте? -Ні.
Я не буду з вами жити.
Річ не про нас із вами.
Немає вас і мене.
Точно. Якщо я продам старого, маю знати, що ви подбаєте про нього.
А ви маєте дізнатися, як це складно.
Дан Данбар - жива істота, що дихає.
Він потребує постійної уваги,
інакше розкришиться, мов засохлий хліб.
-Магазин сувенірів? -Два фунти. Додам до угоди.
Вона зрозуміє свою помилку й поїде звідси через тиждень.
Тим часом її депозит дасть нам прожити до весни,
а потім я щось вигадаю.
-А якщо вона не поїде? -Поїде.
Я так зіпсую їй життя, що вона цей замок і бачити не схоче.
Так. Ти вмієш відганяти людей.
Ти й досі тут.
Так, бо ти мені платиш. Ледве. Та й хто ще тебе терпітиме?
За жінку, яка купує замок.
За всіх нас.
Будьмо!
Ми в Шотландії кажемо: «За здоров'я».
За здоров'я. Так, п'ємо.
Стій. Ти наче казала, що купуєш замок.
-Так і є. -Мамо, ти п'яна?
Уже ні. Я купую Дан Данбар.
Навіщо?
Не можу пояснити.
Але мені здається, що він хотів би цього.
Я майже бачу його обличчя, коли заходжу туди з ключем.
Я давно не бачила, щоб ти так усміхалася.
Знаю. Наче так мало статися.
Хоча доведеться жити з ним до Різдва.
Ти про кого? З ким жити?
Дякую, Еймоне.
Геміше!
Привіт, хлопче.
Сповістити про вас?
-Справді? -Так.
Вона тут!
-Привіт. -Привіт.
Ось. Ключ від мого замку.
Тепер проведу справжню екскурсію.
А за 20 фунтів була несправжня?
Перш ніж почати,
ви маєте знати, у нас тут громадська вітряна ферма,
яка виробляє 70% нашої електроенергії.
Також екологічне лісокористування і органічне землеробство.
Я - еколог.
Чотири роки в Оксфорді, два - у Кембриджі.
Оксфорд і Кембридж.
Шафа для білизни, туалет.
-Мені б мапу. -У крамничці, п'ять фунтів.
Король Яків.
А це з Фландрії, 16-те сторіччя.
А тут - моя кімната.
-Мені нема чого туди заходити. -Тут ми згодні.
Ще кімнати. Електроенергії нема, дах тече.
А тут гарно.
У цьому ліжку помер п'ятий герцог.
Жахливою смертю.
Недарма в замках знімають фільми жахів.
Дах тече після кожного дощу, а дощить 150 днів на рік.
Водопровід працює з перебоями, 60 камінів працюють наполовину,
Wi-Fi нестабільний,
зв'язок погано ловить.
Але ж вода є?
Так, є.
До речі, ми не обігріваємо нагорі.
Надто дорого.
Сюди.
Тут буде ваша кімната.
Герцог точно не в цій кімнаті помер?
Може, він і досі десь тут?
Чому? Ця кімната не відповідає вашим стандартам?
-Шафа є? -Є стілець.
-Убиральня? -Прямо по коридору.
Камін не працює.
Підходить.
Гаразд.
До речі, я пошукав інформацію про вашу родину. Про Браунів - ні слова.
-Це прізвище від мого чоловіка. -То ви заміжня?
Розлучена.
Еге ж, з легкістю вірю.
Так рано йдете?
Ходімо зі мною.
Подивіться.
Що це?
Мій батько.
Ваше дівоче прізвище - «Мак-Ґі»?
Мак-Ґінті. Його спіймали, перш ніж він закінчив.
А я думав, що вже все тут бачив. Коли це написали?
Шістдесят років тому. Він був дитиною.
Прослизнув і забрався нагору.
Він хотів довести, що потрапив усередину.
Та якийсь безсердечний зануда викинув його й звільнив його батька.
-То був мій дідусь. -Вибачте.
Я такої ж думки про нього.
Мій тато теж далеко не втік.
Мак-Ґінті, сильне прізвище. Поверніть його собі.
Геміше.
Чого ти хочеш?
Сходимо попити чаю?
Гаразд.
Я йду за тобою.
Добре.
Ми загубилися.
Я просто хотіла чаю. Невже я так багато прошу?
Я думала, що це кухня.
Якщо ви вже тут, наллєте мені ще одну?
-Могли б зачинити двері. -Нащо? Це мій дім.
Поки що.
Справді?
Дуже дякую, Геміше.
Радій, що він помер швидкою смертю. Я могла розтягнути її на десять сторінок.
Могла волочити його за машиною. Отруїти ртуттю.
Пошматувати на дрібнесенькі шматочки
й згодувати акулам!
Оце так.
Де ви її взяли?
У Мейзі.
Сторінка перша. «Ви вірите в кохання з першого погляду? Я - ні».
«Я Емма Ґейл».
Де ж я це чув раніше? Точно. У вашій солодкій промові.
-Це було серйозно. -Справді?
«Коли я вперше побачила Вінстона,
мені здалося, наче я вдома».
-Ви всю книгу мені прочитаєте? -Ні, першої сторінки достатньо.
Можна кави?
Пригощайтеся!
Якщо ви намагаєтеся знеохотити мене,
то холодна кімната й парочка кажанів на горищі не допоможуть.
Справді?
А що допоможе?
Нічого.
«"Мене не здолати", - сказала Емма. "Я отримаю те, чого хочу"».
Заслуговує на Пулітцерівську премію.
Доброго ранку.
Пам'ятаєш, що сталося, коли воно було фіолетовим?
То було лише раз.
Привіт.
-Доброго ранку. -Доброго.
-Чим займаєтеся? -В'яжемо графіті.
Вуличне в'язання. Крута штука. Пожвавлює околиці.
-Як перша ночівля в замку? -Холодно.
Ну, він ще відтане.
Я про кімнату.
Ти якраз вчасно, аби зупинити цю різню.
Рона хоче відрізати його й пофарбувати в зелений.
Я сподіваюся, ми говоримо про волосся.
Мені потрібна зміна.
Можливо, я допоможу.
Я виросла в перукарні найкращого перукаря у Квінзі,
а ще - досвідченого колориста. До діла.
-Я хочу трохи кольору. -Так, зрозуміло.
-Гелен? -Привіт.
Привіт. Так, потрібна твоя допомога.
-Добре. -У замку.
-Вона знає, що ми приїдемо? -Щойно написала їй.
Чудово.
Так, ідеально.
Нумо, не гальмуйте.
У кімнаті буде гарно.
Ми йдемо за тобою, Шумахере. Я бачу, як ти мчиш.
Не відставайте. В'язальники спішать на допомогу.
-Я ще ніколи не піднімалася сюди. -Вочевидь, ти небагато втратила.
Ідеально.
-Але моє волосся ще краще. -Маю визнати, тобі личить.
Що ж, виглядає досить гарно.
Справді?
Де комод і лампи?
Без поняття.
Може, пам'ять підводить?
Ні. Я все пам'ятаю.
-Так, що це між вами? -Нічого.
Тягнеться вже цілу вічність.
І?
Ну, ми трохи зустрічалися, поки я не вийшла за Шона.
Але ж зараз ти незаміжня?
Дякую.
Я вам дуже вдячна.
Не варто. В'язальники допомагають одне одному.
З в'язальниками не жартують. Так, Анґусе?
Я знаю Майлза все своє життя.
Попри його аристократичну броню, він має добре серце.
Може, зараз це й складно побачити.
Кращого землевласника не знайти. Це точно.
Землевласника?
Моя сім'я поколіннями орендувала землю в Данбарі.
Моя теж.
Одинадцятий герцог розтринькав гроші
й залишив Майлзу один лише титул.
Купа боргів, усе селище розраховує на нього.
Усе селище?
Тому він і продає замок.
Аби виплатити борги за угіддя.
Тоді, що б не сталося,
ми матимемо де жити.
Окрім нього.
Приїжджай після екзаменів. Відсвяткуємо тут Різдво.
-Мамо, тато не сказав тобі. -Що тато не сказав мені?
На Різдво він одружується з тією, як там її звати?
Що ж, рада за них.
Я сказала, що приїду, та я не зобов'язана.
Мила, ти маєш поїхати.
Це він?
Майлзе?
Це моя донька, Лексі.
-Радий знайомству. -Навзаєм.
Я зателефоную пізніше.
Дякую.
Це не для вас.
Вологе повітря шкодить книгам.
В'язальники мені дещо розповіли.
Може, моє перше враження було хибним.
Сумніваюся. Хто ця «як там її звати»?
-Ви підслуховували? -Почув пару слів.
Жінка, через яку мене покинув чоловік.
Для вас так краще.
Вочевидь, він - йолоп.
Це прозвучало як комплімент.
У його випадку це образа.
Погоджуся із цим.
Якщо чесно, це не повністю його провина.
Майже все останнє десятиліття я просиділа за комп'ютером.
Я був одружений лише раз. Дуже давно.
Вона пішла до більш титулованого.
Титуло-кар'єристка.
Так, ще й яка.
Я гадав, ми були щасливими.
Принаймні я був.
Коли вона пішла, я повернувся сюди, аби зібратися із силами.
Відтоді Дан Данбар - сенс мого життя.
Що це я кажу? Наче персонаж із ваших книг.
-То ви читаєте мої книжки? -По суті: люди йдуть - ми живемо далі.
Мабуть, я не думала, що буду самотньою в цьому віці.
Ви не самотня.
У вас є Геміш.
Ходімо.
-Що? -Вочевидь, зараз ви нічого не пишете.
Які чудові волохаті корови.
Ранкова година пік.
Вівці.
Відомі вам як дорогі светри.
Справді? Як той, що на вас?
Цей теж продається.
-Вид на океан із кожної кімнати. -Централізована вентиляція.
Є власне кладовище.
Головна перевага.
Саме так. Можна залишитися назавжди.
Є ще одне місце, яке я б хотів показати.
Обережно.
Це святий колодязь Дан Ґлен.
Пригніться.
Що це таке?
Місцеві залишили. Легенда часів першої герцогині Данбара.
Коли почалася війна, вона вдягнула обладунки воїна,
підійшла до колодязя і поклала на край намисто - для мужності.
Що сталося?
Вона пішла битися.
Виявилося, що вона мала серце воїна.
Вона врятувала селище й закохалася в чоловіка, з яким билася пліч-о-пліч.
У простолюдина.
Яка гарна легенда.
Так. Якщо подобаються такі казки.
Вони зійшлися?
Одружилися на Різдво в Дан Данбарі.
Запросили все селище.
І одне-два століття всі святкували Різдво разом.
Різдво для всього селища в Дан Данбарі.
Ми теж таке влаштуємо.
Ми?
Його власники.
Так, побачимо.
Добре, кінець екскурсії.
Може, закінчимо її в пабі?
Знаєте,
я там не частий гість.
Побачимо.
Софі!
Ось він.
Усі тут.
-Ну, давай. -Ні, я не хочу.
-Що з тобою? -Я не вмію співати.
Звісно, що вмієш. Усі вміють. Давай.
Біля гарних берегів І біля барвистих схилів
Де сонце яскраво сяє Над озером Лох-Ломонд
Де я зі своєю коханою Ніколи не зустрінуся знов
На гарних берегах озера Лох-Ломонд
Ти підеш земною дорогою А я по небесах
І дійду до Шотландії першим
Де я зі своєю коханою Ніколи не зустрінуся знов
На гарних берегах озера Лох-Ломонд
Продовжуй.
Нумо!
Давай!
-Це було неочікувано. -Так.
Дякую.
Будь ласка.
Але ж
це не було побаченням, так?
-Звісно, що ні. -Ні.
Потиснемо руки?
Чому б ні?
-Добраніч. -Добраніч.
І це було не побачення.
Прийнято.
Ходімо, Геміше.
Ходімо.
Геміше!
Малий зрадник.
Уже місяць минув,
а вона й досі тут.
Насправді 32 дні.
Схоже, ви потрохи ладнаєте.
Просто тримаю ворогів коло себе.
-Томасе. -Так?
Ходи сюди.
-Що? -Скажи мені дещо.
-Я стаю схожим на них? -Без коментарів.
-Ні, ще гірше. -Ні?
Ні. Ти все життя хотів відрізнятися від них.
Не уподібнюйся.
Тобто?
Ти довго жив у цьому замку один.
-Я не один, у мене є ти. -Так.
І ось ми двоє
стоїмо тут і дивимося на старі портрети людей, яких ненавиділи.
«Вітер говорив до неї».
Та ну, вітер.
«Колодязь говорив до неї».
Що, в біса, говорив колодязь?
«Колодязь прошепотів історію її пристрасному серцю».
-Привіт. -Скажи, що ти хоча б почала.
Я почала.
Який план?
У мене нема чіткого плану.
-Повертайся додому. -Не можу.
Не можна втекти в Шотландію і заховатися в замку.
Чому?
Звісно, твоє життя не залежить від написання книги.
-Господи, дякую. -Але кар'єра залежить.
Я знаю тебе, Софі. Ти все життя цьому присвятила.
Хто ти без цього?
Я не знаю.
Чудово, усі за мною.
Я передзвоню.
А тут третя герцогиня пішла…
Вибачте. Не зважайте на мене.
Господи, це Софі Браун!
Я хотів би попросити вас…
Я читав усі ваші книги. Можна зробити селфі?
Звісно.
Гаразд. Продовжимо. Дуже добре.
Томасе, у мене ідея. Може, я проведу екскурсію?
-Так! -О так.
Будь ласка!
Чому б ні?
Дякую.
Вільям Воллес, той самий муляр, який побудував Единбурзький замок,
власноруч заклав ці стіни, сповнені легендами.
У 1745 році
шостий герцог Данбара забарикадував старі мури замку
й протистояв британській армії протягом трьох тижнів.
Це було в 1746 році. П'ятий герцог. Чотири тижні.
А он там
щось схоже на герцога.
Ходить, як герцог.
Це герцог!
Суцільне задоволення.
Приємно це чути.
Не соромтеся.
Схоже, доведеться дозамовити товар.
Може, закупити деякі твої книжки.
-Я б цього не робила. -Ти молодець.
Дякую, Томасе.
Привіт.
Вона корисна для бізнесу.
Не завадило б знову впустити когось у своє життя.
Впустити її?
Я намагаюся позбутися її, дурню. Чи ти забув?
Що це?
Вони приїхали по Софі.
Чудово.
-Привіт. -Мейзі.
Ти якась… інакша.
Дуже гарно.
Дякую.
Це все Софі.
Софі?
Ні, вона зробила мені зачіску.
І мені.
-Вона всім зробила зачіски? -Еге ж.
Мені не зробила.
-Вибачте за запізнення. -Нічого.
Сідай. Тут гарно й тепло.
-Привіт. -Сідай.
Привіт, Анґусе.
Ось так.
Поїхали.
-Як успіхи? -Гаразд. То…
Віскі, і залиш пляшку.
То ти тепер постійний клієнт?
Дуже смішно.
Може, він хоче навчитися в'язати.
Я намагалася навчити його в дитинстві.
Не дивіться.
Обережно з моєю стіною.
Треба поговорити.
Про що?
Зовні.
Я намагаюся йти на поступки,
але в мене не виходить.
Чому?
Через вас.
Ви просто… Вас забагато. Ви всюди.
Переробили магазин сувенірів, проводите екскурсії.
Вкрали мого пса. В'язання!
Що далі? Балотуватиметеся на посаду мера?
Тут проходять вибори?
Цього не було в угоді.
-В угоді? -Так.
Де ви витурюєте мене і забираєте завищений депозит?
Може, я і не вчилася в Оксфорді чи Кембриджі,
але я вмію читати контракти.
Такий при здоровому глузді не підписують. А я підписала.
Через депозит я маю лишитися тут на Різдво й на Новий рік.
Може, я ніколи не поїду. Можливо, це моя нова глава.
Я не знаю.
Я нічого не знаю.
І це лякає.
Гадаєте, я заспокоївся?
В'яжімо далі.
Ходімо, Геміше. Молодець.
Що ви робите?
-Не люблю незавершені справи. -Ну звісно.
Ви стираєте прізвище мого батька.
МАК-ҐІНТІ
-Дякую. -Ви тут ні до чого.
Він тут працював. Він - частина історії.
-Це ви так вибачаєтеся? -Ні.
Я приймаю вибачення.
Я не вибачаюся.
А я приймаю.
«Колодязь прошепотів вітру історію про жінку».
Трясця, просто жах.
Воїтелько, промов до мене!
До Різдва лишився тиждень. Треба хоча б першу сторінку написати.
Нумо, воїтелько. Промов до мене.
Скажи хоч щось.
Заходьте.
Допоможете занести?
Я приніс шотландський комод.
Це для мене?
Так.
Знайшов на горищі.
Трохи підлагодив.
Який красивий.
Як там Емма Ґейл?
Наші шляхи з Еммою Ґейл розійшлися.
Є інша історія, яку я хочу розповісти.
Справді? Що за історія?
Про жінку,
колодязь і меч.
Вона вбиває?
-Рятує селище. -Від чого?
Доведеться прочитати.
Відправте книгу, як повернетеся до Нью-Йорку.
Дасте мені адресу.
Дякую.
Він дуже гарний, Майлзе.
Радий чути.
Майлзе?
Нам треба дещо обговорити.
Ялинку
для головної зали.
То як ви зазвичай проводите Різдво?
Отак.
Насправді
це перше моє Різдво без Лексі.
То чому не запросите її?
Вона їде на весілля.
Еге ж, точно.
Йолоп і «як там її звати».
То «йолоп» - це ідіот.
Так.
«Бевзь» - ідіот. «Телепень»?
Дурний ідіот.
«Вайло»?
Немічний ідіот.
Добре.
«Тугодум»?
Ближче до «придурка».
Зрозуміло.
Як вам оця?
Так. Ця гарна.
Що ви робите?
Щоразу, коли зрубуємо дерево,
ми садимо два замість нього.
Як мило.
Завжди стараюся зробити краще, ніж було до мене.
-Так. -Оголошую в'язальників Данбара.
Але ж для вечірки ще зарано?
Без їхньої допомоги вечірка не відбудеться.
Господи, я печу різдвяні кекси для Дан Данбара!
Незрівнянно.
-Ваша світлосте. -Так?
Складно навіть передати, як важливо для всіх селян,
що ми будемо святкувати в замку.
Хотілося б сказати, що задум мій, але ідея належить їй.
Насправді ідея наша.
Звісно, «нас» не існує.
Ні.
Перепрошую.
Не переймайся через нього. Він лише заважав би.
Гарно, чи не так?
Гадаю, прийшов час цим речам знову побачити світло.
-Неймовірно. -Гей.
Пам'ятаєш її? Тринога корова.
Три ноги краще за це, чим би воно не було.
Не насміхайся з моєї вівці!
-Я дуже старався. -Я пам'ятаю.
Вирізав просто на спинці улюбленого стільця його батька.
Довелося ховати по стайнях! Пам'ятаєш?
В'язальники, до діла?
Крізь снігу заметіль
Несемося в санчатах
Мчимо ми крізь поля
Невпинно сміючись
Дзвонять дзвіночки на хвостах
Піднімають дух
Як весело сміятися й співати Різдвяну пісню, їдучи в санях
Дзень-дзелень, дзвіночки
Дзвеніть усю дорогу
Як весело мчати
У санчатах
-Тихо. -Хай там як, я…
Ні. Я збирався сказати, що мав трьох…
-Я можу допомогти? -Так.
Потрібен номер на одну ніч, будь ласка.
Гаразд. У нас залишився пакет «Романтичне Різдво».
Шампанське ввечері, сніданок у ліжко,
безлімітний Netflix.
Дякую. Беремо.
-Так, беремо. -Чудово.
-Ваше прізвище? -Донателлі.
Чудово.
Може, ви й праві щодо вечірки.
Ви сказали, що я права?
Я сказав «може».
Мабуть, я повинен сказати,
що ваша спальня, де помер п'ятий герцог…
Я це вигадав.
Хотів, щоб ви жили в найгіршій кімнаті.
Я знаю. П'ятий герцог помер у битві при Каллодені.
Шостого скинули з коня,
а одинадцятий, ваш батько, помер у готельному номері в Лондоні.
Так.
Тільки не це.
Перепрошую.
Мабуть, ви знаєте, як і я помру?
Може, маю кілька ідей.
Від удару електрострумом.
Мене не отруять ртуттю?
І не згодують акулам?
Ну…
Гадаю, це також можна влаштувати.
Мабуть, через усі ті ваші гірлянди.
Звісно, звинувачуйте Різдво.
Я б такого нізащо не зробив.
Я звинувачую вас.
Гадаю, вам вони знадобляться.
Бо коли ти востаннє колупався в мережі,
нас накрила довга темна ніч.
Дякую, Томасе.
У мене хороше передчуття.
Мені це до душі.
Кажу тобі, фанати не хочуть чогось іншого.
Вони хочуть Емму Ґейл.
«Гарпер» пропонують угоду на чотири книги.
Клер…
Будеш розпалювати інтерес до нової Емми на ранкових шоу.
Емми Ґейл не існує.
Я існую. Софі Браун.
Може, навіть і не Софі Браун.
Софі Мак-Ґінті.
-Хто це? -Розповім, коли з'ясую.
Надіюся, вона вміє писати.
Що за свічки? Ти повернулася в минуле?
Він усе полагодив.
Господи. Ти ніколи не повернешся додому?
Ти закохалася в цього хлопця. У графа!
Він герцог.
Знаєш, а це робочий матеріал.
Ти станеш герцогинею, і ми зробимо ребрендинг.
Ніхто й не згадає про фіаско. Це геніально.
Укладай угоду.
Бувай.
Завтра Святвечір.
Я в курсі.
А післязавтра - Різдво.
Зазвичай так і буває.
Просто визнай, що маєш до неї почуття.
А навіть якщо й так, що з того?
Вона хоче знищити мене.
-Знищити тебе? -Так.
Я вже давно не бачив тебе таким щасливим.
-Та що ти знаєш? -Усе.
-Привіт. -Привіт.
Вибачте, що запізнилася.
Але… мені потрібна ваша думка щодо сукні.
Я знайшла її в дев'ятій спальні.
-Занадто? -Ще й як занадто.
Ти маєш її вдягнути.
Вона неймовірна.
-Навіть не знаю, чи влізу. -Я можу її підігнати.
Гаразд.
А ще я маю щось
для всіх вас.
Ми, мабуть, не вдягатимемо сукні з Дан Данбара на вечірку.
Не із замку. «Сакс» на П'ятій авеню.
Дякую.
-І для вас, сер. -Дякую.
Яка краса! Дякую.
Роно, вона чудова.
-Яка гарна. Дякую. -Дякую.
Личить до твого волосся.
Він знову прикипить до мене, коли я її вдягну.
Що скажеш? Мені личить?
Личить, чи не так?
Геміше!
Геміше, ану, віддай!
Ні. Віддай.
Сюди. Віддай!
Що ви робите?
Перепрошую.
Я її знайшла. Подумала… може, вдягти завтра на вечірку.
Якщо вона не належала вашій матері або бабусі.
Не треба було її вдягати.
Ви сердитеся на мене через сукню?
Ні.
Я серджуся на себе.
Чому?
Я теж серджуся на себе.
Ні, стривайте.
Ми…
Ми не повинні цього робити.
Ні.
Ми точно не повинні цього робити.
З Різдвом, Анґусе.
-Доброго ранку. -Доброго.
І щасливого Різдва.
-Я можу чимось допомогти? -Нізащо. Це моя прерогатива.
Гаразд.
Як мило.
Дякую, Томасе.
Доброго ранку.
Що це таке?
А на що схоже? Сніданок.
-Який ти турботливий. -Радий старатися.
Спочатку для леді.
Дякую.
Є ще щось?
Ні.
Це вже все.
Анґусе, ходімо.
Залишимо цих голуб'ят.
Ти розумієш, що за годину знатиме все селище?
Що знатиме?
Що ми…
-Що ми? -Може, обійдемося без титулів?
-Я герцог Данбара. -Справді?
Ти ніколи про це не говорив.
Тільки не кажи, що ти любиш сніг на Різдво.
Ходімо.
Ну, що далі?
-Здається, ти щось хотів сказати. -Ні.
Тоді я скажу.
Це обов'язково?
Я думала про те,
що буде після Різдва.
-Бо я думала… -А ти багато думаєш.
-А що ти думаєш? -Я намагаюся не думати!
Можеш залишитися.
Залишитися?
У Дан Данбарі.
Тобто ти…
Ти дозволяєш мені залишитися гостем у місці, де я прожив усе життя?
-Ні, залишитися… -А ким?
-Орендарем? -Ні.
Може, твоїм хлопцем? Чи чоловіком Емми Ґейл? Як там його?
Вінстон, так?
Так. І ми знаємо, що з ним сталося.
-Що ти робиш? -Що я роблю?
Ти приходиш сюди,
купуєш мій замок,
забираєш його й усе моє життя,
а тепер пропонуєш кімнату в моєму ж будинку!
Дарма я взагалі тебе впустив.
Ти не можеш просто так піти.
Ой, вибач.
Попросити дозволу, ваша величносте?
І як я могла надіятися, що ми знайдемо тут щастя?
-Знову ці «ми». -Так, «ми». Правильно.
Дві людини, які разом провели три місяці.
До твоєї появи мені чудово жилося.
-Справді? -Так.
Що ж, тоді, здається, ти виграв.
Це місце лиш нагадуватиме мені про тебе.
Угоду скасовано.
Насолоджуйся своїми 12 порожніми спальнями.
Залиш ключ на виході.
А ти й справді королівський дурень.
А я тебе попереджав!
Я сумуватиму за тобою, Геміше.
Так, сумуватиму.
Не хвилюйся. Я роблю так щодня.
О ні.
Томасе.
Ти справді просто так відпустиш її?
Таким і був план.
Ти й твоя уперта данбарська гордість.
Стіни мають оточувати замки, а не людей.
Цей замок - усе, що в мене є.
І що з того замку,
коли тут нікого немає?
Мій рейс - завтра. Треба добратися до Единбурга.
Софі, не їдь.
Ви можете навідувати мене.
Усі. Будь-коли.
І не хвилюйтеся про вашу землю,
я виплачу всі кредити.
Зараз…
Я все вирішу, коли прилечу в США.
Софі, не роби цього.
Вважайте це подарунком від Емми Ґейл.
Ваша дружба… дуже багато для мене значить.
Я просто помилилася. Ось і все.
Любити когось -
ніколи не помилка.
Повір мені.
Анґусе!
Мабуть, тоді ми подаруємо твій різдвяний подарунок зараз.
Дякую.
Ой… яка ж краса.
Мені дуже подобається.
Дякую.
Подарунок від Томаса.
Сукня.
Якщо ти передумаєш.
Па-па!
У чому річ? Що ж, погляньмо.
-Щасливого Різдва. -Так.
Я швиденько подивлюся.
Що сталося?
-Вона заглухла. -Заглохла?
Їй гайки. Ось так.
-Що ти робиш? -Ми повертаємося.
По іншу машину?
У паб. Хильнемо ще трохи.
Сьогодні Різдво.
Він же не єдиний водій у місті.
До Единбургу їхати дві години, коли сніг - довше.
А ще - усі збираються на вечірку.
На твою вечірку.
-Усі? -Хіба не в цьому весь задум?
Добре. Я можу позичити твою машину. Її привезуть назад.
Коли ти востаннє їздила на механіці в праворульній машині?
Ще й у снігопад?
Уже не сніжить.
В Единбурзі сніг. Мій чоловік щойно дзвонив звідти.
А ти, Анґусе? Відвезеш мене в аеропорт?
Залишся на ночівлю. Зранку тебе відвезуть.
Гаразд.
Але я не піду на вечірку.
То ти проведеш Святий вечір на самоті?
-Усе добре. -Ні, не добре.
Усе буде добре.
Привіт, сонечко, Лексі.
Це мама. Хотіла побажати тобі щасливого Різдва.
Ти, мабуть, на весіллі.
Якщо вона кине букет, не лови його.
Добре. Люблю тебе.
-Гелен! -З Різдвом.
-Добрий вечір. -Яка ж ти гарна.
-Привіт. Заходьмо. -Ходімо.
«Але Вінстон не помер.
Після падіння зі сходів він упав у кому.
На її подив, там лежав не Вінстон.
То був його брат-близнюк, Майлз».
Софі, пробач!
Серйозно?
Софі!
От йолоп.
Я йолоп.
Добре, ходімо.
Я просто не очікував такого.
Чи тебе.
Я дуже довго жив по-своєму,
а тут з'явилася ти й просто…
Мабуть, я нарешті втямив, що втрачаю це місце.
Та я краще втрачу Дан Данбар…
аніж тебе.
Хочеш замок?
Він твій.
Хочеш повернутися в Америку? Я не заважатиму.
Та не обіцяю, що не поїду за тобою.
Бо я
безнадійно й запекло закохався в тебе.
Запекло?
Може, просто безнадійно.
Я теж тебе кохаю, телепню.
Ти йолоп.
Еге ж, скажи?
-Привіт! -Раді зустрічі. Гарного вечора.
-Томе. Вітаю. -Де він?
Я не знаю.
Гарно.
-Після тебе. -До зустрічі.
Не налягай на шампанське.
Ти маєш зробити це замість нього.
Ні, я зроблю щось для самого себе.
Мейзі,
зроби мені честь, потанцюй зі мною.
Давно пора.
Леді та джентльмени,
дозвольте представити
12-го герцога Данбара
й леді Софі…
Мак-Ґінті!
-Вона тут. -Добре.
Леді та джентльмени,
я попрошу вашої уваги.
Донедавна
це місце було таким же холодним, як вітри на Ферт-оф-Форт.
Навіть холоднішим!
Дякую, Еймоне.
Гадаю, цей замок був таким, яким був я.
А то й усім мною.
А потім…
Потім я зустрів дівчину, яка ляснула мене по королівській дупі
й навчила, що Різдво треба святкувати з тими, кого любиш.
І я розумію, що ви,
усі присутні тут,
і є тими, кого я люблю.
Ви - моя сім'я.
Починаючи з цього Різдва,
Дан Данбар проводитиме вечірки, яких тут ще не бачили!
А тепер
маю честь
представити
онучку Каллума Мак-Ґінті,
який доглядав цю землю
і якому не забракло сміливості вирізати своє прізвище в замку.
Лексі!
Що ти тут робиш?
Майлз купив мені квиток на літак.
А як же весілля батька?
Відвідаю наступне.
Хочеш випити?
Дякую.
Я вчуся.
Ну, ти ж учився в Оксфорді.
І Кембриджі.
Так, звісно.
А тепер за Мак-Ґінті.
-За Мак-Ґінті. -За Мак-Ґінті!
Роно, ти перевершила сама себе.
-Вона сама все спекла. -Справді?
-Відкривай кондитерську. -Так.
Піду запропоную всім.
-Куштували? -Господи!
-Рона схибнулася. Вона просто чудова. -Це витвір мистецтва.
Анґусе!
Геміше!
Давай, Анґусе!
Ну,
щасливого Різдва, Геміше.
Гаразд, що скажеш?
«Серце воїна».
Авторка - Софі Мак-Ґінті.
Тобі подобається?
«У наш час…
не всі…
вірять у щасливий кінець.
Але я вірю».
Щасливого Різдва, мамо.
Щасливого Різдва, мила.
Доброго ранку й щасливого Різдва.
-Щасливого Різдва. -Щасливого Різдва.
Софі, люба…
я маю для тебе подаруночок.
Навіть із-за лаштунків.
Адаме, не забудь подати сигнал. Чудово. Дякую.
Ми знімаємо трьома камерами?
Тобі сподобається!
Вітаю, Софі,
з твоїм грандіозним новим бестселером «Серце воїна».
Дякую. Дуже приємно повернутися.
Усі вважають, що це твій найкращий роман.
Це моя найкраща книга. Мабуть, буде щасливий кінець.
-Саме цього люди й хочуть. -Не той щасливий кінець.
Після нашої останньої зустрічі твоє життя стало справжньою казкою.
Ти купила замок у Шотландії, переїхала в Ірландію… Шотландію.
-Це нова провінція. -Коло Діснейленду.
-Трохи збоку. -Точно.
Можна сказати, що ти станеш герцогинею?
Стривай, ми що, одружимося, чи ти просто… Що?
-Ще… -Він ще не зробив пропозицію!
Як вони орієнтуються?
-Я знаю. -П'ять днів на тиждень. Розумієш?
Розумію.
Точно розумію.
З поверненням, Софі,
і щиро вітаю з твоїм потужним бестселером.
Не хочу говорити «потужний».
Ні, смішно, що вона його сказала, що воно спало їй на думку.
«Потужний» - дуже суворе й чоловіче слово,
а не сексуальне, гарне, жіночне й м'яке.
Це мене здивувало.
…бестселер «Серце воїна».
Дякую.
Переклад субтитрів: Олена Білобородько