Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Uşor...
Încercaţi să-l coborâţi.
Haideţi !
Hai !
Fir-ar să fie !
Atenţie !
Coboară-l tu în partea asta.
Voi îl întoarceţi cu totul.
Îl întoarceţi complet.
- Trebuie să-l scoatem. - Atenţie !
Lăsaţi-l pe o parte.
Ce se întâmplă ?
Avem o problemă cu sicriul.
E prea lat pentru acest cavou.
Aşa că ar trebui să-l scoatem cu totul,
să încercăm să lărgim un pic cavoul cu o daltă,
ca să încapă.
Da, dacă aşa s-ar putea...
Benoît, prietene,
erai mare nu doar în înălţime.
Erai puternic...
Nu doar fizic.
Însemnai mult pentru noi.
Mai mult decât un coleg sau prieten.
Să nu ne fie teamă de cuvinte. Erai uriaş.
Şi, adesea, un îndrumător, atât la serviciu, cât şi în colectiv.
Ne vei lipsi.
Îţi promit solemn, în numele meu şi al celorlalţi băieţi,
că soţia ta şi băiatul tău se pot bizui pe noi.
Familia ta e şi a noastră.
Franck, ai putea termina discursul acasă ?
RĂZGÂNDIRE
Ne ajuţi ?
Florian !
- Ce se întâmplă ? - Încetează, Florian !
Florian !
- Intră ! - Bună seara, Gisele !
Bună seara !
- Deci aşa... - Da, exact aşa !
- Începem ? - Da.
Idioato !
- Îmi daţi mâna ? - Da. Dar de ce ?
Ca să vă spăl.
Doar mâinile. La fund mă pot spăla şi eu.
Nu poţi un pic mai bine ?
Mă mai gâdili mult ?
Am terminat.
Trebuie să aşteptăm cel puţin o lună
ca să te trecem pe tura de zi.
Din ce motiv ?
Trebuie să aşteptăm plecarea lui Sylvie.
Chantal ? Au sunat de la Urgenţe. Nu mai au paturi.
Vor să ne trimită trei pacienţi. Ce le spun ?
- Ce fel de pacienţi ? - Sudanezi.
Nu.
Le-am zis deja că ne-au mai rămas paturi.
Nu trebuia să le spui.
Nu vrem sudanezi. E un serviciu de geriatrie.
Pot înţelege, nu ?
M-ai speriat.
- La Junglă, te rog ! - Poftim ?
Vreau să ajung în Junglă.
- Mă puteţi lua ? - Nu.
Mă duc acasă.
Fir-ar să fie !
Ai păţit ceva ?
- E-n regulă. - Trebuie să fii atent !
Uită-te ! Eu m-am uitat ! Trebuie să fii atent !
E periculos !
Vino !
E frig. Vino !
Hai !
La naiba ! Sper că nu ne-am rătăcit.
Nu recunoşti locurile ?
Ce au păţit ?
Pleacă în Anglia.
Ce m-am speriat !
Aici este.
Mulţumesc.
N-ai pentru ce.
Fir-ar să fie !
Hei !
Opreşte-te, dă-mi-o înapoi ! Dă-mi-o înapoi !
Nu, pe bune ! Aşa îmi mulţumeşti ?
De ce faci asta ?
Specie jegoasă !
Ce faci ?
Nu poţi face asta mai târziu ?
Noapte bună !
Bună ziua !
Bună ziua ! Am venit să aduc nişte haine.
Cred că trebuie să vă duceţi acolo.
Bună ziua !
Bună ziua, doamnă ! Ce mai faceţi ?
- Ai probleme ? - Sunt hainele soţului meu.
- Zymako. - Béatrice.
- Eşti de la asociaţie ? - Nu.
Trebuie să-i explici lui Jason că nu se poate aşa.
E o chestiune de bun-simţ. Nu poţi amesteca lucruri de copii cu...
Bună ziua !
- Astea nu erau amestecate. - Mai am trei saci în maşină.
Dominique, poţi găsi ligheanul
pentru rufele uscate ? Mersi.
- Aţi parcat acolo ? - Da.
Ne poţi ajuta puţin, dacă ai timp ?
Nu, eu am venit mai mult ca să scap de lucruri decât să ajut.
Toată noaptea şterg bătrâni la fund, n-o să mă apuc să ajut negri şi arabi ziua.
- Eşti asistentă ? - Nu. Îngrijitoare.
- La geriatrie. Îngrijesc bătrâni. - Super !
- Mulţumim. - O să ne descurcăm.
Suntem doi, e-n regulă.
- L-aţi dat afară pe soţul dv. ? - Nu. A murit.
La revedere ! Mulţumesc.
- Mersi. - La revedere !
Ai auzit ce a zis ?
- O rasistă. - Da ?
Ştii engleză ?
Nu.
Salut ! Ce mai faci ?
Am trecut să văd cum o duci. A trecut ceva timp.
Am pus o poză pe perete, la secţie.
Da ? Care ?
Una frumoasă. Cu el în uniformă.
Da. Îmi închipui că nu ar fi pus o poză cu el
crăpând de ciroză la spital.
- Tu ce mai faci ? - Bine.
- Viaţa ta... - Da.
Nu de muncă duc lipsă.
În fiecare zi vin unii noi.
Se bat chiar şi între ei.
Zilele trecute s-a rătăcit unul în parcarea spitalului.
Mi-a cerut să-l duc acolo.
- Da ? - Am acceptat.
- De ce ai făcut asta ? - Nu ştiu.
Ce te-a apucat ?
Chiar ai făcut asta ?
Eşti cu adevărat iresponsabilă. Putea să te agreseze.
- Era un puşti. - Nu contează.
Nu mai au nimic de pierdut, pot fi periculoşi.
L-am lăsat acolo, mi-a mulţumit, şi gata.
În fiecare zi primim plângeri: furturi, violuri.
Nu degeaba i se zice "Jungla".
Sunt mai rău decât arabii noştri, sunt adevăraţi sălbatici.
Béatrice, ai grijă, ce naiba !
N-aş vrea să păţeşti ceva.
O jumătate de oră, maximum o oră. Da.
În regulă.
- Bună ziua ! - Scuză-mă puţin.
- Bine, pa ! - Bună ziua ! Mă mai ţineţi minte ?
Am venit să vă aduc haine zilele trecute.
Da, în mod ciudat, îmi amintesc.
- Ce înseamnă asta ? - Nimic.
- Ce înseamnă "în mod ciudat, da" ? - Scuză-mă, nu am timp.
Adunăm produsele nevândute. Trebuie să plec.
- Vi le dau pe cele nevândute ? - Da.
Poate că te şochează că ajutăm negri şi arabi.
Puţin îmi pasă.
Bună ziua, domnule. Scuze, sunt cu mine. Haideţi, băieţi !
- Unde mergem ? - La o cantină gratuită.
- Françoise, ţi-am adus astea. - Mersi. Du-le în bucătărie.
Nu, Antoine, trebuie să rezolvăm treaba asta.
Antoine ?
- Bună ziua ! - Nu e vorba despre asta.
E copleşit de tot felul de prostii...
Antoine, nu înţeleg de ce cisterna asta...
- Bună ziua ! - Bună ziua !
- Ingrid. - Béatrice.
- Eşti nouă aici ? - E prima oară când vin.
- Am înţeles. - Faceţi-mi liste !
N-am timp.
- Ce se întâmplă ? - Bună ziua, Monique !
Nu sunt Monique. Nu ştiu cine e.
Eu sunt Béatrice.
Fir-ar să fie ! Am uitat să-ţi spun că Monique mi-a trimis un mesaj.
Nu poate veni.
- Cum adică ? - Nu poate veni.
Ştii cum e. Nu poate veni.
Stai puţin, eu nu vin des,
am un întreg transport.
- Ştiu... - Ajunge într-o oră.
- Ce fac ? - De azi-dimineaţă, alerg.
- Uitasem. - Da, dar...
N-o să faci o criză !
Nu... Eu nu cer decât să mă anunţaţi.
- Da, ştiu. - Asta e tot.
- Da, da... - Acum sunt...
Nu ştiu ce să fac. Vine transportul.
- Dacă nu durează mult, vin şi eu. - Nu. Durează ceva.
- Vă pot ajuta eu. - Da ?
Da.
Fac asta pentru că nu pot altfel.
Nu asta e misiunea mea !
Sunt aici pentru altceva, pentru fotografii.
Nu-ţi cer nimic.
Doar să transmiţi informaţiile.
Azi pot după-amiază.
Da. Şi te întorci mâine ?
Nu ştiu, am serviciu. Mâine nu pot.
- În fine, sunt de noapte. - Eşti aici numai azi ?
Au demolat adăposturile din sud. Sunt 4 000 de persoane
venite în zona de nord.
Oamenii s-au aşezat unii lângă alţii.
Sunt comunităţi care nu se înţeleg neapărat,
aşa că noi, voluntarii, încercăm
să ţinem situaţia sub control.
Ce mai faci ?
Cam asta. Pe mine m-a ajutat să fiu voluntar şi, totodată,
să am o relaţie aparte cu oamenii care lucrează aici,
să le câştig încrederea şi să-i cunosc mai bine.
- Salut ! - Bună ziua !
- Bună ziua, domnilor ! - Bună ziua !
Ce mai faceţi ?
Şi nouă ne-ar plăcea să nu mai existe tabăra asta,
dar există pentru că e zonă de graniţă.
Graniţa e stabilită de oamenii politici.
Béatrice ?
Îşi acoperă faţa deoarece poate fi periculos
pentru familiile din ţările lor.
Dacă lumea de acolo i-ar vedea aşa, i-ar recunoaşte.
Există un nivel de violenţă care a fost depăşit în mare măsură.
Pe mine asta mă sperie.
Scuze...
Era clar că vine o maşină
şi se auzeau tot felul de zgomote...
Te umflă râsul. Nu e amuzant.
Ai fi zis că din maşină a fost aruncat un cadavru.
Se vedea maşina îndepărtându-se.
I-am zis: "Du-te să vezi !" Era totuşi meseria lui. Îi era frică.
Vă vine să credeţi ? E un fricos.
Sunt sigură că de-aia te-ai angajat la poliţie.
Ai curaj doar cu colegii alături,
echipaţi şi în uniformă.
Da, înarmaţi.
- Da... - Taci !
Bun.
Da !
Vrei s-o lingi ?
Vrei să lingi ghirlanda ?
Eu sunt alergic la zmeură.
Ce frumos ! Tare !
E de la mine.
Dacă e frumos, e de la mine.
De fapt...
- Nu l-am ajutat. - Serios ?
- Mersi. - Ea a ales.
El a plătit.
Sunteţi nebuni. Câte cadouri ! Super !
Păi da, e sărbătoare !
Josselin, ajunge !
Super ! E foarte frumos !
- Îmi place foarte mult ! - Mersi. Tare frumos !
Tortul cu ciocolată e cel mai bun. E super !
- La mulţi ani ! - Mulţumesc.
Sunt sigură că dormea.
Dormea şi făcea aşa...
Să ştii că, de fapt,
Josselin e sensibil. Surprinzător.
Da.
Te lauzi. Termină !
- E ziua ta. - Dar nu mai am 35 de ani, dragă.
S-a terminat. Sunt deja babă.
E o a doua viaţă, Marjo.
N-o să pot purta puloverul ăsta.
- De ce ? - E urât.
Şi e mic.
E adevărat că nu e măsura ta.
Dă-l cuiva, dacă nu-l vrei.
N-o să fac asta. O să se supere Dominique.
Nu e frumos.
- Da, e un cadou. - Pot să-l dau eu cuiva.
Am donat hainele lui Benoît.
- Cui ? - Refugiaţilor.
Refugiaţilor ? Le-ai dat imigranţilor hainele lui Benoît ?
Da, imigranţilor din Junglă.
Nu le puteai da unor francezi ?
Le-am dat unor oameni care au nevoie de ele.
- De-a ce te joci, de fapt ? - Nu mă joc.
Zău ? Care e şmecheria ?
Vrei să-i pătezi onoarea ?
- Să-i pătez onoarea ? - Da.
Mai ales că Benoît s-ar răsuci în mormânt dacă ar şti
că astfel de oameni îi poartă hainele.
Avea alte principii. Nu asta şi-ar fi dorit.
- În fine... - Da.
Da, dar Benoît a murit,
aşa că se poate răsuci în mormânt cât vrea.
Ştii cui le-ai dat ? Ce fac cu ele ?
- Da, unor imigranţi. - Da.
Bine, dar...
O să i-l dau femeii de serviciu de la muncă.
E stilul ei.
O să strălucească tare de tot !
Cu stelele şi cu paietele alea !
Taci ! Mai încet !
- E stilul ei ! - Nimeni nu se poate îmbrăca aşa.
Ca să strălucească mai bine !
- Taci ! - I-ar veni bine !
E o cântăreaţă mediocră,
brunetă, cu părul tuns aşa...
Ştiu ! O bătrână...
Are sâni enormi.
Nevastă-mea !
Prenumele ei înseamnă "dragoste".
- Lova Moor ! - Mersi !
Personajul care reprezintă Biserica Catolică ?
Papa !
Ce mănâncă o maimuţă...
Banane !
- Repede, repede ! - Jean-Pierre Foucault !
A mai fost.
O insectă care nu trăieşte mult, cu aripi frumoase.
- Efemeridă. - Fluture.
- Bine. - Deja pleci ?
- Ba da... - Haide, Béa !
Mulţumesc.
- Cine urmează ? Tu ? - Da.
La revedere !
Ce te-a apucat adineauri ?
Ce ?
S-ar zice că faci special ca să-i provoci.
Nu te mai recunosc, Béa.
Ştiu că a fost greu cu Benoît, dar...
- Greu ? - Nu e vorba de asta, ţineam la el...
Te referi la bătăi ?
Uite, îţi furasem puloverul.
- Pa ! - Stai !
Rămâi să vorbim...
Scuzaţi-mă.
Bună ziua !
Nu ?
Zice că nu vrea să bea apă. Nu vrea să bea.
Deloc.
Nimic. Nimic din ce se înghite.
E periculos.
- Da, e periculos. - Poate că aşa...
Măcar să bea.
Cel puţin să bea.
Nu, nu vrea să bea.
Zice că şi-a făcut ceva acolo.
A făcut ceva, şi s-a terminat.
O mare parte din tabără ?
Băile nu mai sunt, corturile au fost demontate...
Lucrurile, păturile, luate.
Unde se duc ?
Nu pot încă să plece, deci stau tot aici.
Se întorc şi nu mai au corturi, niciun adăpost.
Rămânem şi noi, încercând să-i ajutăm.
Nu e rău. Ai reuşit deja ?
Eşti campioană.
Cine vrea ?
Vrei ?
Fructe, nuci...
Ciocolată, haine...
Haine curate, aşa cum purtăm şi noi,
ca să aibă un aspect uman.
Maman, unde sunt paiele ? Aveam, nu-i aşa ?
- Ce cauţi ? - Paiele.
- Poftim ! - Mersi.
- Unde erau ? - În barul din salon.
- Tu le-ai pus acolo. - Vii cu mine ?
Salut ! Ce mai faceţi ?
Bună ziua !
Salut ! Te caută Françoise.
Serios ?
Salut !
- O ştii pe Ingrid, jurnalista ? - Da.
Caută un loc unde să stea, să termine de montat filmul.
Ai putea s-o primeşti la tine ?
Păi... de ce nu ?
Dar maică-mea face toată treaba la mine.
Trebuie s-o întreb totuşi.
Doar să aibă unde să lucreze ziua.
Sigur, dar...
Aici nu poate lucra. N-are condiţii.
Se poate ? Câteva zile ?
Bine. O s-o întreb pe mama.
Bine, mulţumesc. Pe curând !
- Bună ziua ! - Bună ziua !
- Salut ! - Bună ziua !
- Unde sunt ? - Au plecat.
- Unde ? - Nu ştiu.
Când au plecat ?
- Pot lăsa asta aici ? - Da.
- Afară. - Poftim ?
- E pe-afară. - Ce este ?
Pentru iranieni.
Ingrid !
Unde sunt iranienii ?
Au plecat. N-ai ştiut ?
Îi paşte o cerere de extrădare, aşa că...
Scuză-mă.
Când au plecat ?
Stai !
- Îmi pare rău. - Nu-i nimic.
- Au trecut în Anglia ? - Nu. De fapt, sunt...
Poate că se vor duce, dar nu direct.
Ce înseamnă asta ?
Oricum, nu mai sunt aici.
Tu ai ştiut ?
Da.
Nu mai sunt aici, asta e.
Le era frică să nu fie "dublinaţi".
Ce înseamnă "dublinaţi" ?
Atunci când ţi se iau amprentele într-o ţară
şi nu mai poţi cere azil în alta.
- Înţelegi ? - Da.
Dacă ţi se iau în Franţa, rămâi aici etc.
- Deci e o veste bună. - Exact. E o veste bună.
- E bine pentru ei. - Înţeleg.
Au avut o ocazie, un plan...
Aveam o chestie. Am decis să...
Mă rog, cu cât ştii mai puţin, cu atât mai bine.
Ţii legătura cu ei ?
Françoise mi-a spus că ai nevoie de un loc unde să lucrezi.
- Da. - M-a întrebat dacă te pot primi eu.
Trebuie s-o întreb pe mama.
Bine, mulţumesc. Locuieşti cu maică-ta ?
E drăguţ. Nu te judec.
Nu fac mişto de tine. Mi se pare mişto.
Oricum, locuiesc cu mama. Da.
- O întreb. - Ca în Japonia ?
Nu făceam mişto de tine.
- Bună ziua ! - Bună ziua !
Eu sunt Joe. Am ajutat-o pe... Bună ziua ! Pe Ingrid.
Ne-am mai întâlnit, nu ?
Da, chipul tău îmi spune ceva.
Deocamdată am pus lucrurile aici.
- Te conduc ? - Da.
- Pe mâine ! - Pe mâine !
De fapt, mi-ar plăcea să rămân să dorm aici, dacă nu te deranjează.
Nu mai pot sta în Junglă. E greu seara.
Sunt femeie... Suntem minoritare...
- Am cam obosit. - Da, sigur.
Aş fi putut să-ţi propun eu.
Mulţumesc mult, eşti foarte amabilă.
Mă duc să-mi iau lucrurile şi mă întorc.
- Nu-s aici lucrurile tale ? - Echipamentul de lucru.
În Junglă nu-ţi poţi lăsa lucrurile nesupravegheate.
Aşa că îmi ţin totul în portbagaj.
Mamă ! O să doarmă aici.
Bună !
Îţi dau camera mea.
Am schimbat aşternuturile. Eu o să dorm în subsol.
O să te odihneşti cum trebuie.
Mulţumesc, eşti foarte drăguţă. Îmi pare rău, nu te pot ajuta.
- Mă doare rău spatele. - Nu, stai liniştită.
Ştii ceva ? Îmi duc două-trei chestii sus.
- Noapte bună ! - Credeam că o să urci, şi gata.
Ce ?
Credeam că urci fără să-mi urezi "noapte bună".
Ai grijă, sus dorm mama şi fiul meu.
Bine, şefa !
Pe mâine ! Noapte bună !
- Salut ! - Salut !
- Să vezi în ce hal e camera ta ! - Adică ?
Am trecut pe-acolo, uşa era întredeschisă.
Şi asta nu e tot.
Bună ziua !
Bună ziua ! Osman.
Eu sunt Béatrice, mama lui... Ce faci ?
Îmi pare rău. Trebuia să-ţi spun.
Osman venise iniţial să facă un duş.
I-a murit întreaga familie.
Mă ocup de el. Mi-am zis
că îi prinde bine să se uite la TV cu Florian.
I-a priit.
- Da, bine. - Mersi.
O să iau nişte lucruri din cameră.
Florian, o ajuţi pe mama să pună masa ?
- Osman ? - Nu, mulţumesc. Nu beau.
- Ingrid ? - Nu, mulţumesc.
Prefer să nu beau de faţă cu Osman.
Nu aveţi un cuţit pentru peşte ?
Nu ? N-aveţi cuţit pentru peşte ?
- Nu. - Înţeleg.
Nu-i nimic. Nu pentru mine, nu vă judec.
Doar ca să-i fi arătat lui Osman.
Ştii, în Franţa s-a inventat
un cuţit special pentru peşte, care permite desprinderea cărnii de pe oase.
Voiam să-i văd faţa ! Cum are obiceiul
să mănânce cu degetele, se chinuieşte cu tacâmurile.
Aş fi vrut să te văd cum te descurci cu cuţitul de peşte !
Nici eu nu folosesc cuţitul pentru peşte.
El nu ştie să-l folosească, iar tu nu ştii să mănânci cu degetele.
Fiecare poate învăţa ceva de la celălalt.
În funcţie de cultură...
Cu educaţia mea şi cu experienţa din Junglă, ştiu să fac de toate.
Plină de modestie...
În privinţa tacâmurilor nu e... Restul...
- Când ai venit, Osman ? - În Franţa ?
- Da. - Demult. Acum trei ani.
Şi ai venit direct în Franţa ?
Am plecat din Sudan, am ajuns în Libia.
Am venit cu o barcă din Libia până în Italia.
- Patru zile. - Ai plecat singur ?
Nu, am venit cu 150 de persoane.
Şi familia ta ? Ai lăsat-o acolo ?
Da, familia mea e în Sudan.
Povesteşte ce s-a întâmplat la gara din Lyon.
Am ajuns la gara din Lyon, dar nu îndrăzneam să ies,
fiindcă eram în subteran...
Povesteşte cum trebuie. Aşa cum mi-ai spus mie.
Era prima oară când vedeam un tren circulând în subteran.
În ţara lui nu văzuse aşa ceva. Trenuri în subteran.
Nu înţelegea unde ajunsese.
- Ştii, de fapt... - Da, poate dormi aici.
Poţi dormi aici, Osman. Asta voiai să mă întrebi, nu ?
E o saltea în camera lui Florian, pentru prietenii lui.
Pot să doarmă amândoi.
Elle avait dit qu'elle venait travailler, pas passer un séjour l'hôtel.
S-a înfiinţat aici cu rufele murdare. Le-a lăsat pur şi simplu.
Nici Florian nu face aşa.
Eşti prea slabă.
'Neaţa, dragule ! Trebuie să te trezeşti.
Târfa ! Ce târfă !
Ce este ?
Sunt combinaţi. Mă dezgustă, se culcă cu el !
Scârbos !
Fir-ar să fie, ce naivă sunt !
Ce târfă !
În seara asta o dau afară !
A plecat.
A plecat de tot ?
Mi-a explicat ceva. N-am înţeles nimic.
- Unde a plecat ? - Habar n-am.
Ce facem cu catrafusele ei din salon ?
Ce îi făceam !
- Salut ! - Salut !
Ce faci aici ? Arăţi bine.
Da, mă rog... Ce se întâmplă ?
Un imigrant a căzut dintr-un camion. Are capul retezat.
Îngrozitor. Avem multe pe cap acum.
Voi aveţi multe pe cap...
Nu, nu vorbeam cu tine.
Nu vreau să discut despre asta.
- Despre ce ? - Despre nimic.
Zici că are capul retezat. Vorbeşti de parcă...
De parcă ar fi un câine.
Cum vrei să spun ? Are capul smuls.
Linişteşte-te. Nu l-am omorât eu.
Bineînţeles. Gata ? Pot să plec ?
- Da. - La revedere !
Joe ! Joe !
Ce faci ? E îngrozitor. Ţi-au spus ?
Da, e infernal.
Îl cunoşti ?
Béatrice, ţi-am zis să circuli ! Haide !
Domnule, daţi-vă la o parte !
Haideţi !
- Bună ziua ! - Eu sunt Béatrice.
- Eu sunt Sonia. - Încântată. Am venit la Joe.
Nu, nu-mi place ! Nu !
Încetează, nu-mi place !
Termină, Nino ! Nu stropim. Dă-mi...
E penibil, dar mă enervează.
Nu, nu ! Nu e deloc penibil.
Haide !
Béatrice e o prietenă. Nu o stropeşti cu apă.
- Poţi să-l iei ? - Mă ocup eu de el.
Mulţumesc.
Mersi. Ce se întâmplă ?
Îi ţii minte pe cei cu buzele pecetluite ?
- Da. - Avem mare bătaie de cap cu ei.
Am vrut să-i ajutăm pe doi dintre ei, pe Mokhtar şi pe Dara.
Tocmai au fost jefuiţi.
- Adică ? - Se găsise o soluţie pentru ei.
La iniţiativa lui Ingrid, plecaseră spre Bilbao.
- De ce Bilbao ? - O poveste cu călăuze.
Ingrid i-a pus în legătură cu unii care le-au luat totul.
- Ce e ? - Scuze...
- N-o s-o învinovăţim. - Ba da. Totuşi...
Nu. Face şi ea ce poate.
E bine intenţionată, dar total nepricepută.
I-am cules dintr-o parcare. Fuseseră sechestraţi.
Serios ?
Şi le-am promis că mă ocup de ei,
că o să încerc să-i ajut cu adevărat.
- Cum ? - Pentru mine acum e momentul.
Trebuie să trec la altceva, să evoluez.
Adică ?
Chiar vreau să-i ajut să ajungă în Anglia.
Da, e bine. Dar cum o să procedezi ?
În mod normal, cu camionul.
Îmi face plăcere să-i găzduiesc, dar cu ăştia mici
şi cu bebeluşul care e pe drum, cu Sonia, cu munca... e complicat.
Îi găzduieşti ? Adică sunt aici ?
Da. Nu ţi-am spus, scuze.
Nu înţelesesem.
Sunt aici. Stai că îi chem...
Mokhtar, Dara ! Veniţi !
V-o prezint pe Béatrice.
- Dara. Mokhtar. - Bună !
Béatrice.
- V-aţi mai întâlnit. - Da.
- Ne cunoaştem deja. - Da.
Dara.
Luaţi loc.
- Ce vreţi să beţi ? - Orice. Lapte.
Lapte ? Şi tu ?
- O bere. - Bine.
Lapte şi bere.
Noroc !
Crezi că i-ai putea primi tu
peste două zile, pentru un timp ?
Aşa aş putea găsi un camion care să-i transporte.
Dacă nu poţi, îmi spui, nu e nicio problemă.
- La mine ? - Da.
Da.
- Nu poţi ? - Ba da, pot.
Bine. Vorbeşti cu mama ta ? Şi îmi spui.
- Nu, e-n regulă. - Da ?
E în ordine. Da. Te sun mâine, să-ţi spun
cum ne organizăm. Bine ?
- La revedere ! - La revedere !
- Deci ? - Nu. Am zis nu !
- Stai să-ţi explic. - Am înţeles, Beatrice.
Ţi-am zis că nu.
Trebuie să te strunesc, fiindcă nu se mai poate.
Vreau să fim generoase, dar asta nu se poate întoarce împotriva noastră.
Faci ce vrei tu în Junglă,
dar nu aduci refugiaţi acasă.
Stai puţin, n-au nicio legătură cu tipa aia.
Nu, Béatrice, serios. La început a fost haios,
dar nu putem continua aşa.
Haios ? Încetează imediat !
Nu e nimic haios. Iranienii vin aici
pentru că e la mine acasă şi încă hotărăsc cine vine
şi cine pleacă. Bine ?
Hotărăşti ce vrei, dar şi eu pot să decid să plec,
dacă se pune problema aşa.
Ce te faci ? Nu rezişti nici o săptămână fără mine.
Mamă, tu n-ai rezista o săptămână.
Şi eu sunt aia care te găzduieşte, aşa că nu mă prosti, te rog.
Judecă situaţia corect. Sunt aici pentru Florian.
Da, ştiu.
Hai, ajută-i, tolomacule !
Asta e camera mea. Veţi dormi aici.
Tu unde o să dormi, dacă asta e camera ta ?
Te întreabă unde o să dormi.
- Jos. - În pivniţă.
N-o să dormi în pivniţă.
- La ce se referă ? - La pivniţă.
Nu e pivniţă, e demisol,
cu ferestre spre grădină. E foarte bine.
Păstrează-ţi camera. Dormim noi în...
Nu. Eu hotărăsc. Dormiţi aici. Am stabilit.
Poftim ! În grădină.
- Ce e asta ? - O furculiţă.
O furculiţă.
Mersi, Béatrice, ştiu că e o furculiţă.
Voiam să ştiu dacă e curată. A mea a dispărut.
Se fură furculiţe.
A treia !
Te urmăreşte.
Sunt în ultima lună. Înfulec ca un porc.
- Mi-e tare foame. - Mănâncă. Ai dreptate.
Şi căpşuni !
Sunt mulţumită, am o scuză.
Béatrice, te găsesc strălucitoare.
Mersi.
Nu ştiu dacă faci ceva ca să ai o asemenea siluetă, dar...
- E o întrebare nepoliticoasă ? - Care ?
Nu ştiu dacă le putem întreba pe femei dacă...
E un compliment. Mi se pare că... Asta e tot.
Da. Mulţumesc.
- Te găsesc atrăgătoare. - Termină. E un copil de faţă.
Eşti cam deplasat, Jean-Louis. Ai 54 de ani, bătrâne.
Da, dar asta e specialitatea mea.
Mereu am fost cu bărbaţi mai în vârstă.
- De ce ? Câţi ani ai ? - 44.
Ce elegant eşti ! O întrebi ce vârstă are.
- Nu-mi pasă, asta e, am 44. - Nu-ţi arăţi vârsta.
Am minţit, am 45.
N-ai avut niciodată iubiţi de vârsta ta ?
- Nu. - Sau mai tineri ?
- Niciodată. - Vezi ?
Nu poate avea nici măcar 46 de ani ?
46 ? E cam tânăr.
Vezi ? Ce spuneam... Am toate şansele.
Nu. Nimeni nu mai are nicio şansă cu mine.
Aşa spui acum, dar nu ştii.
Ba nu. Nu mai vreau pe nimeni în preajmă.
Ajunge ! Am dat ce am avut de dat.
Eu voiam doar să spun că Béatrice mi se pare minunată acum.
Asta e tot. Sunt deplasat...
Mă duc să iau un merguez.
O să iau un mic merguez.
Cum funcţionează ?
Pot să te întreb ceva ?
Da.
Tatăl lui Florian era mai mare decât mine cu 20 de ani.
- Doar unul ? - Ce ?
Un singur bărbat ?
Mă duc la culcare.
Deci...
Noapte bună !
Da. Noapte bună ! Pe mâine !
Nu pot să dorm, Mokhtar.
Nu mergem cu toţii. Ne aşteptaţi aici ?
Hei !
Sunteţi încă la micul dejun ?
Îmi pare rău, poate că am venit cam devreme. Nu m-am gândit
că vă treziţi târziu.
- Ce faci ? - Bine.
Ce... S-a întâmplat ceva ?
Am trecut doar să-mi iau lucrurile.
Da. Stai aici. Ţi le aducem. Florian ?
De ce ?
Fiindcă ţi-ai bătut joc de mine.
Vreau să fiu de treabă, dar nu-s fraiera ta.
Adu sacii, Florian ! Osman, îl poţi ajuta.
Nu înţeleg. Ce ai păţit ?
Puştiul care era la tine în pat ?
Asta era ? Am înţeles.
Deci tu îţi permiţi să mă judeci pentru că...
M-ai găzduit o noapte.
- O noapte ? - Mă rog, câteva nopţi.
Câteva nopţi. Şi pentru asta îţi permiţi o judecată morală asupra mea.
Nu, aşa e, n-am dreptul să-ţi fac morală,
dar am dreptul să-ţi spun că nu vreau să-ţi mai văd mutra,
că n-am încredere în tine
şi că nu sunt singura care crede că eşti o persoană dubioasă.
Sincer, nu pot să cred.
- Salut, Florian ! - Salut !
Mersi.
Iau şi asta.
Osman, ai grijă cu femeia asta. Nu e ce îţi trebuie.
Nu spune asta, te rog. Nu cunoşti situaţia.
Nu pot să cred, Béatrice.
E major.
- Salut ! - La revedere !
Credeam că mi-i arunci în cap.
Hai, drum bun !
Bem un ceai înainte de culcare ?
Nu ştiu.
Toată lumea doarme.
Te-ai răzgândit ?
Referitor la ce ?
La vârsta mea.
N-o să mă răzgândesc niciodată.
Te pot ruga ceva ?
Da.
Închide ochii.
Te rog !
Din nou ?
Se poate ?
Mă duc la culcare.
- Deci asta e tot ? - Da.
Bine. În regulă.
- Prefer să rămână aşa. - Aşadar...
Noapte bună !
Da.
Mokhtar...
Eu... Jos ?
Aşteaptă să adoarmă Dara.
Şi tu ?
Când a fost ultima oară ?
Acum doi ani.
Şi pentru tine ? Când ?
Acum câteva luni, cu o fată din Junglă.
Cu o imigrantă ?
Cu o doctoriţă din Anglia.
Serios ? Se întâmplă ?
Da. Era foarte frumoasă, elegantă şi avea mulţi bani.
- Îţi plac banii ? - Poate că da, puţin.
Spui asta aşa, pur şi simplu ?
E adevărat. Nu pot să mă culc cu o imigrantă
care miroase urât şi care nu mă excită.
Îţi dai seama ce spui ?
Vrei să fiu ipocrit ? Adevărul e mai frumos.
Vă îngrijorează ?
Nu, gata. Acum a trecut.
- V-a revenit apetitul ? - Nu.
Nu.
Ce ne mai rămâne în afară de mâncare ?
N-o ducem rău aici.
- N-o ducem rău ? - Nu.
N-o ducem rău.
Unele sunt severe, nu ?
- Autoritare. - Pretenţioase.
Să ştiţi că i-am spus şefei.
Oricum, idioţi sunt peste tot.
"I'm afraid." Mi-e frică.
Am vizitat oraşul, a fost distractiv.
Aoleu !
Nu şi oglinda ! Fir-ar să fie !
Nu pot intra în maşină.
E plin de rahat !
Hai să mergem !
Nenorocitule !
Hai, plecăm !
Nu, nu !
Fir-ar să fie !
Ai uitat ceva ?
Îmi plac ochii tăi.
Sunt frumoşi.
Nu doar frumoşi. Se vede că eşti un om bun.
E o expresie care spune:
"Ochii sunt oglinda sufletului."
"Eyes are the mirror of the soul."
- Ciudat. - De ce ?
Dacă sunt o oglindă, nu vezi sufletul meu.
Vezi propria ta reflexie în oglindă.
Te vezi pe tine în ochii mei.
De fapt, e propria ta bunătate.
Nu. Eu nu sunt bună.
Pentru puţin.
Bună ziua !
E fierbinte.
- Ce faci, Issa ? - Bine. Tu ?
- Bine. Poftim ! - Mulţumesc mult.
Salut ! Ai pus prea puţin.
La revedere !
Nu sunt musulman. M-am convertit la catolicism.
Aha... Dar nu şi Dara.
Pentru mine e altceva, dar îi respect alegerea.
Face parte din istoria Iranului. Statul îi obligă pe oameni
să respecte legea islamică.
E unul dintre principalele motive ale plecării mele.
Ce zice ? N-am înţeles tot.
Zice că statul îl obliga să practice credinţa islamică
şi că e unul dintre motivele pentru care a părăsit ţara.
Ştiu asta.
Salut !
- Te deranjez ? - Nu, deloc.
Suntem la un grătar.
- Vrei să mănânci ceva ? - Nu, mulţumesc.
Am primit un telefon anonim la comisariat,
referitor la tine.
În mod normal, nu le prea dăm atenţie, dar, fiind vorba de tine,
prefer să-ţi spun.
Se pare că adăposteşti refugiaţi.
Nu.
Sper că nu e adevărat. Dacă este,
sper că ştii care sunt riscurile.
Poţi primi amendă de 30 000 de euro şi până la cinci ani de închisoare.
- Serios ? - Da.
Şi v-aţi expune unor riscuri tu şi Florian.
Închipuie-ţi că ţi se întâmplă ceva.
Lumea va spune: "A căutat-o cu lumânarea."
Şi ar avea dreptate.
- Lumea vorbeşte. - Da, ştiu.
Sigur nu vrei să mănânci ceva ?
Nu, nu mi-e foame.
Am şi o programare la dentist.
Oricum, mulţumesc că m-ai prevenit.
O să mă gândesc de două ori înainte să găzduiesc refugiaţi.
La revedere !
- Cine vrea cârnaţi ? - Eu.
Mersi.
- Cine era ? - Un prieten.
De ce nu l-ai invitat la masă ?
L-am invitat, dar nu putea să stea.
- Ce i-ai spus ? - Cum adică ?
Despre ce aţi vorbit ? De-a ce te joci ? Cu cine ţii ?
Ce te-a apucat ?
Ce faci ? E un interogatoriu ?
- Ştiam cine a fost soţul tău. - Da...
Şi ?
Tipul ăsta face parte din grupul Salvaţi Oraşul Calais.
Ce-i cu insinuările astea ? Spune răspicat
ce crezi. Da, domnul face parte din acel grup.
A fost prieten cu soţul meu. Prieten vechi ! Şi ?
- Cu cine ţii ? Să ştii că... - S-a terminat procesul meu ?
Să-ţi spun ceva... Nu îmi place
cum îmi vorbeşti. Eşti la mine acasă,
mănânci din mâncarea mea şi stai pe scaunele mele.
Să fie clar, dacă nu eşti mulţumit,
poţi pleca. E valabil pentru toţi !
Dacă nu vă place ce sunt, de unde vin,
nu sunteţi obligaţi să mâncaţi din mâncarea mea şi să vă aşezaţi
pe scaunele mele. Uşa e acolo. E clar sau nu ?
Aşa că ţine-ţi pentru tine micile ameninţări şi insinuări.
Îţi ţii gura !
- Ce ai ? - Nimic.
Bine. Aş avea nevoie de o semnătură, te rog.
E târziu. Nu te-ai culcat ?
- Am ceva de terminat. - Bine. Noapte bună !
- Şi baţi la uşă înainte să intri. - Noapte bună !
Pa !
Fir-ar să fie !
Da !
Florian...
Am să-ţi spun ceva, dar nu prea ştiu cum.
De fapt...
Eu şi Mokhtar...
Ce-i cu tine şi cu Mokhtar ?
Eu şi Mokhtar...
Faci mişto de mine ? Asta faci ?
Nu. Am...
- Gura ! Ieşi ! - Nu vorbeşti aşa cu maică-ta.
- N-am venit să-ţi cer... - Ieşi, ţi-am spus ! Afară !
- N-am venit să-ţi cer părerea. - Ieşi din camera mea !
- Am venit să te informez. - Îţi baţi joc de mine !
Faci şi tu ca târfa aia ?
Nu, pe bune !
Nu mai da lecţii tuturor.
Nu ştiu cine te crezi, cu refugiaţii tăi.
Mama mă-sii !
Ne scoţi din sărite. Înghiţim totul aici !
De la început ! Doar ca să ţi-o tragi
ca o adolescentă trecută, nebună ! Stârneşti mila, eşti jalnică !
Eşti jalnică, te porţi ca o puştoaică !
Pleacă ! Termină !
Încetează !
- Ce se întâmplă ? - Nimic.
Ne-am certat. Eu şi Mokhtar suntem împreună.
Pe mâine !
Da ?
Bine.
- Când ? - Peste două zile.
Două zile.
Încetineşte puţin.
Aici, pe stânga. Poarta nu pune probleme.
Se poate sări. Mană cerească.
Nu există soluţie mai bună. Nu e nimeni aici.
- Nu sunt camere de supraveghere ? - Nu.
De obicei, se văd foarte bine. Nu există.
Vezi ?
Aş vrea să-ţi spun că tot ce mi-ai dat,
din prima clipă, e de mare preţ pentru mine. Eşti nepreţuită.
Béa, eşti frumoasă. Eşti fiinţa mea preferată pentru totdeauna.
Ce s-a întâmplat ?
Îmi vorbeşti ca şi cum ţi-ai lua adio,
ca şi cum nu ne-am mai vedea niciodată.
Ca şi cum m-ai părăsi.
Vreau doar să te fac fericită.
Nu pot. Îmi pare rău.
Nu poţi ?
Mokhtar, poate că e ultima oară.
O să pleci, te duci în Anglia. Poate că o să mă uiţi.
Poate că era pentru ultima oară. Şi tu nu poţi !
- Încetează ! - Nu, nu încetez.
Fiindcă pleci. Şi nu înţeleg de ce.
Trebuie să plec în Anglia. Asta e viaţa mea.
Calea mea.
E proiectul meu. De foarte multă vreme.
Nu mă refer la tine când spun că plec în Anglia.
Nu înţeleg de ce pleci. Cum poţi să mă iubeşti şi să pleci ?
Cum poţi să mă iubeşti şi să-mi pui întrebarea asta ?
Nu sunt mincinos, aş putea profita de tine.
Poate că şi tu. E frumos, în orice caz.
Vrei să fii sigură că iubirea e pură, dar eu nu ştiu dacă ea este aşa.
Dar chimia dintre noi se datorează şi lucrurilor care ne deosebesc.
Adesea iubim contrariile, nu ?
Dacă ai dubii în ce mă priveşte, nu vom putea merge mai departe.
Dar nu e prima dată
când cineva are suspiciuni în privinţa mea. La mine în ţară,
au încercat să mă omoare pentru că eram diferit.
Ce tot spui ?
Ce spui ?
Nu înţeleg nimic.
- Vrei să mă înţelegi ? - Da.
Béatrice...
Te iubesc.
- Mi-ai pronunţat numele cu totul. - Da.
Pentru că te iubesc cu totul.
Şi atunci de ce nu ne căsătorim ?
Răspunde !
Nu vreau să mă căsătoresc pentru acte, ca să rămân.
Dacă ne căsătorim într-o zi va fi pentru că vom fi liberi.
Ce faci ?
- Ce e asta, Joe ? - Ce vrei să spui ?
Puteţi veni.
- Dar nu pleacă împreună ? - Ba da, sunt sudanezi şi...
Nu-mi pasă de unde sunt. Nu asta e discuţia.
- E prea periculos. - I-am instruit.
Veniţi ! Mustafa, Mohamed, Mokhtar, Dara.
Béatrice.
Bine. Haideţi ! Luaţi-vă sacii.
Succes ! La revedere !
- Succes ! - Mulţumim.
Mulţumim.
Ce mai faceţi, dle Bouvier ? Aţi dormit bine ?
- Parcă n-am dormit. - N-aţi dormit ?
Nu mai ştiu. Nu-mi mai amintesc.
Am pierderi de memorie.
- Da ? - De-asta sunt aici.
Ştiu.
Parcă stă să ningă.
- Să ningă ? - Da.
- Poate să înceapă să ningă. - Zăpadă topită...
Măi să fie...
Gata, vă şterg, şi am terminat.
Caloriferele nu sunt calde.
Ne arestează !
David ?
- Termini tu la dl Bouvier ? - Da.
Mulţumesc.
Fir-ar să fie !
O să vă dea drumul, asta e procedura.
Nu-ţi face griji.
Sunt Mokhtar Madhavi !
Luaţi-mi amprentele !
- Taci... - Luaţi-mi amprentele, vă rog !
- Mokhtar... - Luaţi-mi...
M-am născut la Teheran !
- M-am născut la Teheran ! - Ştiu.
- Béa, sunt Mokhtar Madhavi. - Ştiu, Mokhtar.
Ia-mi amprentele. M-am născut la Teheran.
Ştiu. O să fie bine.
- Sunt Mokhtar Madhavi ! - Termină !
Ia-mi amprentele, te rog ! Sunt Mokhtar Madhavi !
- Termină ! - Sunt Mokhtar Madhavi...
Îmi pare rău, Florian.
Aplică-mi legea "Dublin" ! Te rog !
M-am născut la Teheran ! Legea "Dublin"...
Sunt Mokhtar.
Cred că ar mai fi o soluţie.
Da ? Spune.
Barca.
Găsiţi un loc retras.
- Traversaţi cu barca. - Cu barca, da.
Da... Mă rog... Nu aş opta pentru asta.
De ce ?
E periculos să treci cu camionul,
dar să încerci cu o coajă de nucă e extrem de periculos.
Puteţi muri !
Cu camionul nu se mai poate. Barca e singura soluţie.
Ultima.
Da, poate...
Pentru mine e în regulă. Nu am nimic de pierdut.
Să trăieşti înseamnă să faci diverse lucruri existând posibilitatea să mori.
- Ce a zis ? - În mare, că n-are nimic de pierdut.
Ce frumos !
Stai !
Te iubesc.
Iubesc tot ce eşti...
Nu prea mai sunt obişnuită să mă ataşez de cineva, aşa că...
... gândul de a te pierde îmi străpunge măruntaiele,
dar vreau să fii liber şi...
Nu-mi datorezi nimic.
Hai ! Du-te !
Nu mi se pare în regulă.
O să fie bine. Nu-ţi face griji.
Trebuie să iasă din apele teritoriale franceze
cât mai repede cu putinţă. Astfel, dacă sunt reţinuţi, sunt deja în Anglia.
Şi sunt luaţi în evidenţă acolo.
Bine ? Asta le spunem.
Iar noi încercăm să găsim o barcă.
Cât costă ?
M-am uitat pe internet, între 1 000 şi 2 000 de euro.
- Îi ai ? - Nu. Tu ?
Nu.
Trebuie să te rog ceva.
Mi-ai spus că...
Mi-ai spus că, dacă voi avea nevoie,
dacă Florian şi cu mine avem nevoie, îţi pot cere...
- Da. - Chestia e că...
Am nevoie de bani, dar e o sumă mare.
- Da ? - 2 000 de euro.
Pentru ce ?
Pentru acoperiş. A căzut o creangă pe casă.
Nu poţi să-ţi foloseşti asigurarea ?
- E complicat. - "Complicat".
Dar, dacă nu poţi sau nu vrei, înţeleg.
N-am spus asta. Sunt doar puţin mirat.
Ai făcut vreo prostie ?
Ştiu şi eu... Poţi să-mi spui orice.
Dacă ai necazuri...
Sunt poliţist, dar sunt prietenul tău. Îi datorezi bani cuiva ?
Nu.
Nu. E aiurea că am venit la tine. Scuză-mă.
Béatrice ! După părerea mea, tu ai nevoie de un prieten
care să aibă grijă de tine.
E clar că...
... lucrurile s-au mişcat repede.
Totul avansează rapid...
Nu reuşesc să gestionez totul.
Nu-mi găsesc echilibrul.
Dar...
Am nevoie de 2 000 de euro pentru o chestie
pe care nu vreau să ţi-o povestesc. Aşa că nu ajută la nimic
să vin să-ţi cer ţie. Las-o baltă !
Mai întâi trebuie să ai grijă de tine.
Ar trebui să petreci mai puţin timp cu refugiaţii.
Ce vrei să spui ?
Nu ştiu.
Béatrice !
Mulţumesc.
Înainte de orice, pui lanţul şi cuplezi barca la maşină.
Se fixează imediat.
Asta înseamnă că e ataşată, nu mai e niciun risc.
Când pleci la drum, ridici roata, ca să nu o târâţi pe şosea.
Sigur.
- Gata ! - Super !
- La revedere ! Mulţumesc. - Mulţumesc.
- Salut ! - La revedere, doamnă !
Mulţumesc.
În regulă.
Dă-o încoace !
Unde suntem ?
Se aud valurile, nu suntem departe.
Hai, hai !
Haide !
Staţi !
Trebuie s-o ducem noi. Sunt pietre.
După aceea, folosiţi asta. Ca să treceţi de pietre.
Du-te ! Pleacă !
Hai, du-te !
Béatrice, hai să mergem ! Gata, au plecat.
E periculos. Nu putem sta aici.
Aici erai ?
- Aţi reuşit ? - Da.
Da.
Lasă computerul.
E normal să nu ai încă veşti.
- Îţi pregătesc... - Încetează !
Nu mi-e foame !
Oricum, nu se schimbă nimic. N-o să mori de inaniţie !
Nu e normal.
- Tot nimic ? - Nu.
Va trebui să te culci puţin,
fiindcă n-o să mai rezişti aşa.
Da, dar am impresia că, dacă adorm, moare.
Trebuie să ţin ochii deschişi.
"Imigranţi iranieni salvaţi în timp ce traversau Canalul Mânecii"
Mamă !
Florian !
Sunt în viaţă !
- Ce ? - Sunt în viaţă.
Barca a început să ia apă. Au chemat ajutoare.
Le-a luat timp să-i găsească.
Au zis că nişte călăuze i-au lăsat să treacă.
Linişteşte-te. Te vor suna.
Dragul meu, nu pot fi liniştită, dar e normal.
Pe 27 iunie 2017, Béatrice Huret a fost declarată vinovată
"de a fi sprijinit pătrunderea, circularea şi şederea ilegală"
"a unui străin în Franţa."
Curtea Penală din Boulogne-sur-Mer
a dispus totuşi scutirea de pedeapsă.
Astăzi, Béatrice traversează în mod regulat marea,
ca să meargă la Mokhtar, în Anglia. El face toate eforturile
ca într-o zi să li se împlinească visul de a-şi trăi liberi dragostea,
oriunde vor dori.
Aţi urmărit RĂZGÂNDIRE
Traducerea şi adaptarea ANDREEA VARVARICI-PRUNESCU