Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
„SIRENA ZVUK SE BLIŽI,
ŠIRI SE KROZ NOĆ,
NADAJ SE DA ZVUK TAJ
NA VRATA TVOJA NEĆE DOĆ'.“
DANIEL ALATORRE, VIŠI POLICAJAC,
POBJEDNIK TREĆEG REGIONALNOG POLICIJSKOG NATJECANJA U POEZIJI.
Dvadeset pet, C-4, centrala.
Već je prijavljeno
da Tango 45 provjerava kod 16 u ulici Palacio.
Mi ćemo se pridružiti Tangu 41.
Jedini su na putu.
Traže moju pomoć. Ženu od 52 godine i njezina sina
prate dva tipa na motociklu.
Kod supermarketa Aurrerá.
Tu sam za dvije minute.
Jedan je pri svijesti, jedan nije. López i Flamingos.
Tražim pojačanje.
Javi mi ako uđeš za pet minuta.
C-4 iz Perle…
Osam-nula-devet, gdje si?
Ovdje 809.
Gdje se nalaziš, 809?
U Ulici Euzkaro.
Ubrzo ćemo prijeći Misterios.
Potrebno je pojačanje u Constanciji.
Što u Constanciji?
…dio sedam. Constancia, drugi kat, treća vrata.
Tu sam za pet minuta.
Dva su tu, ja sam u trećem.
Prolazi kroz Portales i…
Dvojka ovdje. Vidim kod 37.
Također, u Ulici Pastizal je požar.
Čini se da je došlo do eksplozije…
Kvragu.
…Crveni križ.
Stanite na pločnik, molim vas.
Jebeni šupak…
Ugao ulica Chaineli i San Cristóbal.
Došlo je do tučnjave, ali više nisu ondje.
Stanite na pločnik, molim vas.
Pitaju me da saznam broj za liniju za otmice.
Tri-četiri, uz Ulicu Maravillas.
Dobra večer.
Dobra večer. Adresa je Constancia 25?
Da. Stiže li hitna?
Centralo, ovdje 809.
Na adresi sam Constancia 25. Prelazim na protokol K-11.
Victor 44 javlja da imaju maloljetnika.
U ljekarni. Molim potvrdu.
Za pet minuta.
Adresa je Avenida Ocho 40, Las Águilas. Potrebna je pomoć.
Kamionet se zabio u trgovinu odjećom.
Razgovarala sam s vlasnicom po dolasku,
kaže da je riječ o smeđem Fordovu kamionetu.
Dogovorili su se među sobom.
Nema drugih vijesti.
Centralo, ovdje 809. Što prije trebamo Z-14.
Centralo, ovdje 809.
Potvrđujem, Constancia 25, što prije trebam Z-14.
Sve su jedinice trenutačno na terenu.
Priđite…
Dobra večer.
Dobra večer, gospodine.
Čekamo već dva sata.
Možete li me odvesti unutra?
Da, ali stiže li hitna?
Kao što sam rekla, zatražila sam pomoć hitne službe.
-Na putu je. -Htjeli smo hitnu, ne policiju.
Užasno je.
Čekamo hitnu.
-Tu je. -Nismo tražili policiju.
Tražili smo hitnu. Zovemo već dva sata.
Što kažu?
Što?
I?
Ništa?
Hoćete li nam pomoći?
Jebeš to.
Samo sam htjela vidjeti.
Hej, znaš što?
U govnima sam.
Žena ima trudove, a hitna nije stigla.
Daj mi privatni broj te kuje.
One u centrali.
I pokušavaj ih dobiti. Ozbiljno je.
Užasno je.
-Dobro. -Diši duboko.
Centralo, ovdje 809. Što je s hitnom za adresu Constancia 25?
Hajde, gospođa je u ozbiljnom stanju.
I susjedi su bijesni. Što je s tom hitnom?
Prijava vozila 142 na broju 12 u 15. ulici.
Sukob među susjedima.
Javite se Danielu Garcíji Pérezu.
Broj 200 došao bi za 11 minuta.
A 114-Alfa i 146 nisu…
Dišite, gospođo.
Tako je. Diši.
Dobro. To je to.
-Gotovo je. -Opusti se.
Na akademiji nismo imali tečaj prve pomoći ni medicinsku obuku.
Pitala sam se što da radim.
Iskreno sam razgovarala s gospodinom.
Rekla sam mu da imam rukavice.
Jer obično nosim opremu koju sam sama kupila.
Trudim se imati je sa sobom.
Rekla sam: „Imam rukavice, ali iskreno,
nisam prošla nikakvu medicinsku obuku.“
„Ne, zovite hitnu!“ Rekla sam mu da jesam, ali da ne ovisi o meni.
„Ja samo trebam naći lokaciju
i potvrditi da je slučaj stvaran kako bi oni poslali hitnu.“
-Evo je! -Tako je. Tiskaj.
Još malo.
Eto ga.
Još malo!
Tiskaj!
Tako!
-Još malo. -Evo je.
To, tiskaj!
Tako, gospođo. Samo tako!
Tako, dušo. Možeš ti to!
Bravo, dušo!
Bravo!
Još malo!
Tiskaj, dušo! Hajde!
-Osjećaš li to? -Gotovo je.
Svi su tu. Gle. Gotovo je.
U jednom sam trenutku vidjela puno krvi, pupčanu vrpcu i sve,
pa sam samo zgrabila mobitel.
Moj muž nije radio,
pa sam ga nazvala i rekla: „Slušaj.“
„Pomažem trudnici s porodom. Zovi hitnu.“
„Jesi luda?“
Dobila sam pojačanje od muža.
Gospođa je opet počela vikati: „Ne mogu podnijeti bol!“
Mislila sam: „Pa već si rodila, što još?“
Rekla sam mu da uzme lonac. Pitao je zašto.
„Posteljica joj stvara bol. Još nije vani.“
Rekla sam: „Oprostite,
nisam sigurna je li ovo higijenski, ali to ćemo upotrijebiti.“
„Naravno.“
Rekla sam: „Ako mi date dozvolu, znajte da je riskantno.“
„Ako uspije, sve će biti dobro,
ali ako ne uspije, ja ću biti odgovorna jer nije na meni da donosim takve odluke.“
Dao mi je neke dječje škare.
Rekla sam da ne mogu njima rezati.
„Čime onda?“
Dobro se sjećam, sigurna sam u to,
hitna je stigla u 1.50.
Kad su bolničari došli, svi su vikali na njih.
Toliko su ih gurali da su jedva ušli.
Rekli su da je već rodila. „Da.“
„Rodila je. Što još hoćete od nas?“
Vratili su se i pitali: „Gdje je posteljica?“
Bolničari se uvijek bore za posteljicu
jer je liječnice stavljaju na lice.
„Daj mi posteljicu.“ Rekla sam: „Ja ću je uzeti.“
Htjeli su me iznijeti na ramenima.
„Hvala vam, gospođo. Čestitamo.“
Donijeli su mi kavu i pecivo.
Gospođa me nazvala i rekla:
„Želim vam reći da smo suprug i ja
bebi odlučili dati ime Teresa.“
Rekla sam: „Ne, mrzim svoje ime. Kako ste joj to mogli učiniti?“
Zovem se María Teresa Hernández Cañas.
Policajka sam već 17 godina,
a imam 34 godine.
POLICIJA
SAVEZNA POLICIJA
ALARM
Natasha.
Isprva sam radila u Morelosu,
u četvrti Tepito, kamo su me poslali kao kaznu.
Šefica me poslala onamo da se naučim poniznosti
jer sam mislila da sam faca.
Rekla sam joj: „Imate nisko samopouzdanje.“
Za kaznu me poslala u Morelos.
Četvrti dan stajali smo na uglu ulica Eje 1 i Circunvalación
i znate što?
Pojavio se crveni motocikl
i zaustavio se uz moj automobil.
Tip mi je rekao: „Sad ću ti reći što ćeš učiniti.“
Rekao je: „Danas idem u pljačku.“ Ne sjećam se koju je ulicu naveo.
„Upozoravam te, razbit ću te ako vidim tvoje vozilo ondje.“
„Upozorena si, lutko. Sad znaš.“
Uplašila sam se, bila sam potresena.
„Što da radim?“
Zar mi stvarno govori da ide u pljačku?
Skupila sam hrabrosti da posjetim načelnika i rekla mu:
„Moramo razgovarati. Evo što se dogodilo.“
„Prijetio mi je i sad se bojim.“
„Tek sam stigla, a već me poznaju.“
Čak se i smijao. „Zadirkuju te.“
Rekla sam: „Načelniče, ja ću biti odgovorna ako dođe do pljačke.“
Rekao je: „Ne, mala. Ovdje u Morelosu,
u ovoj postaji, nije nas briga.“
„Zašto ne? Pa to je pljačka.“
Rekao je: „Znaš li koliko puta tjedno opljačkaju Kineze?“
„Šokirao bih se da je manje od deset.“
„Sjebu ih, pretuku ih i isprazne im skladište.“
„I što onda?“
„Nikad to ne prijave jer je riječ o krijumčarenoj robi.“
„Vidiš? Svaki dan naučiš nešto novo.“
U policiji ima svakakvih ljudi.
Kao što ima mnogo dobrih policajaca s dobrim namjerama,
koji ispunjavaju svoju dužnost po pravilima,
ima ih i mnogo korumpiranih
ili onih koji nisu znali što drugo
i pružila im se prilika da postanu policajci.
Na mene utječu vijesti u kojima nas kritiziraju.
Ponekad me to razljuti.
Pomislim: „Vrijeđaju nas.“
No i policajci su djelomično krivi.
-Što je? -Zaboravio sam ključeve.
A da sam već otišla?
Razvalio bih vrata kao u filmovima.
-Požuri se. Nisam odvela psa u šetnju. -Sad ću ja.
-Juha je u pećnici. -Odvest ću je ja. Bez brige.
Nekoć sam ih viđala na ulici i smatrala ih pravim junacima.
Tata mi je bio policajac, pa sam mislila da mi se ništa ne može dogoditi.
Mislila sam da ćemo zbog toga uvijek biti dobro zaštićeni.
Tata bi dolazio kući s pištoljem, u svojoj uskoj košulji
i sa značkom, pa bi davao naredbe mom bratu.
„Sine, stani ovako. Pravi se da pucaš, a ja ću te slikati.“
Onda bi ga slikao.
„Slikaj i mene.“ „Ne budi ljubomorna“, rekao bi.
„Samo želiš sve kao i tvoj brat.“
Rekla sam mu da želim biti policajka.
„Ne želiš.“
To je bila diskriminacija. On to može, a ja ne.
„Udat ćeš se, roditi djecu i to je to.“
„Ne, tata, bit ću policajka.“
LJEKARNA
-Jučer je bio 19., zar ne? -Da.
Da.
Gle, nisi potpisala.
Morala sam žuriti u postaju.
-Žurila sam. -Bez brige.
-Bez brige, draga. -Moj bi me šef ubio.
POSLOVNI KOD - DATUM
Jesi li za kavu? Hranu?
Muffin?
Instant ramen?
Uživaj.
Iskreno, nakon završene škole
godinu dana nisam ništa radila. Nisam htjela učiti.
Ništa nisam htjela.
Rekla sam: „Mama, dosta mi je. Želim postati policajka.“
Što nije u redu?
„Luda si. Tata će ti pošiziti.“
Rekla sam: „Ako želi da radim, radit ću.“
„Ali ono što želim.“
U čemu je problem?
Već sam objasnila…
Rekao je: „Nema šanse! Policija je za luzere.“
„Ne želim to za tebe.“
Raširite noge. Ruke iza glave.
Smirite se.
Posvađali smo se i sve mi je uzeo. Novac, šampon, baš sve.
Htio je da vidim kako je to raditi za osnovne potrepštine.
-Zloupotrebljavate svoj položaj. -Surađujte.
-Ma kakvo zloupotrebljavanje? -Tko će mi zaključati auto?
-Zatražit ću pojačanje. -Ništa vi ne možete.
Jednom smo nas četvero večerali i sjedili smo za stolom.
Htjela sam izbjeći tatin pogled
jer sam za stolom uvijek sjedila prekoputa njega.
Pomaknula sam vrč s vodom i sagnula se da me ne bi vidio.
Tad me je povrijedio.
I to jako. Nisam očekivala da će reći:
„Jesi zaradila za hranu?“
To me je baš pogodilo.
Oči su mi zasuzile i ništa nisam rekla. Ustala sam
i otišla u svoju sobu.
NIJE SE POJAVIO
Caro, zašto me nisi spojila s upravom?
Imaš li kemijsku koja radi?
Što misliš, dušo? Nemam.
-Super su ti naušnice. -Hvala, draga.
-Daj mi pomozi. -S čime?
-Odvela sam ga na odjel… -Kako si tvrdoglava.
Već sam ga odvela k liječniku. Ovdje su svi podaci.
Ne, i ja sam umorna.
-Želim ići kući. -Pogledaj.
-Kvragu, Tere!
Hajde.
Nema šanse.
-Iskorištavaš… -Nedostaje samo…
Nedostaju samo ovi podaci.
-Odvela si ga u bolnicu? -Da.
Što nije u redu, Caro?
-Molim te. -Čekaj. Daj mi trenutak.
To me toliko pogodilo i povrijedilo da sam to smatrala izazovom.
Rekla sam: „Dobro, uspjet ću.“
„Sad ću ti dokazati da sam suprotno od onog što misliš.“
„Radit ću, ali kao policajka.“
Nakon tri mjeseca rekla sam mu: „Gle, već su prošla tri mjeseca.“
„Dokazala sam ti da neću odustati. To mi je poziv.“
Rekao je: „Vjerovat ću ti kad me pozoveš na promociju.“
„Onda ću ti vjerovati.”
Tako je i bilo. Došao je na promociju, poveo je mamu
i uživao. Slikali smo se i grlili.
Ali poslije, kod kuće,
posjeo me i rekao: „Evo što ćemo sad.“
„Što sad? Pa gotova sam.“
Rekao je: „Zabranjeno ti je ikome govoriti da sam ti ja tata.“
Pitala sam: „Zašto? U čemu je problem?“
Rekao je: „Kad dođeš u postaju…“
Imala sam 18 i bila sam poprilično mršava
i jako lijepa, ako mene pitaš.
Imala sam dobro tijelo. Rekao je: „Ne.“
„Kad dođeš u postaju, uzrujat ću se ako te šefovi počnu uznemiravati.“
Rekao je: „Šefovi uvijek prvo primijete tko im se sviđa.“
„Ako ti se to svidi i pristaneš na takve igrice,
ja te neću zaustaviti, znaš što radiš.“
„Što manje ljudi zna da si moja kći, to bolje.“
„Ako te netko ne bude poštivao, neću se svađati s kolegama zbog toga.“
„Znaš li što ću učiniti?”
„Neću odustati dok me ne pošalju u tvoju postaju.“
„Štoviše,
radit ću s tobom. Zajedno ćemo patrolirati.“
Kad me nije uspio uvjeriti svojim argumentima,
rekao je: „Što bi se dogodilo da jednog dana zajedno patroliramo
i netko me upuca pred tobom?“
„Stvarno misliš da bi imala dovoljno hrabrosti gledati
kako me zasipaju mecima,
a da ništa ne učiniš? Kako bi reagirala?“
„Da poginem pred tobom?“
„Znaš li koliko bi traumatizirana bila do kraja života?“
Ispričala sam se. Bio je u pravu.
Ja sam imala deset godina, a moj brat oko šest.
Kad ti je tata policajac,
život ti je pun anksioznosti i nesigurnosti.
Znaš da ide na teren i da radi.
No kao dijete ne shvaćaš kakvoj se opasnosti izlaže.
Dobro…
Partneru.
Spavaj, stari.
Idemo nekoga uloviti.
Spavaj, budalo. Spavao si cijelu noć?
Gladan sam.
Idemo po klopu.
-Dobro, ali ti voziš. -Dobro.
Toliko je inzistirao da su se zamijenili i otišli s parkinga.
Nekidan, mislim da je to bila nedjelja.
Ljenčarili smo.
Odjednom…
Odnekud se stvorila moja uniforma i moj je sin rekao:
„Tata, želim biti policajac kad odrastem.“
Najebao si.
To sam i mislio.
Gle one šupke.
Idemo po lovu za klopu.
Datsun, voziš u krivom smjeru.
Rekao je: „Zaustavili smo auto koji je vozio u krivom smjeru.“
„Zaustavili smo ga da obavimo provjeru i da vidimo što će nam dati.“
Dobra večer, mladići.
Dobra večer.
-Sve u redu? -Sve je u redu.
-Vozite u krivom smjeru. -Kvragu.
-Niste primijetili? -Ne.
Dajte mi svoje isprave.
-Vozačku i prometnu. -Naravno.
Da vidimo.
Nema šanse. Što je to?
Za vozačku i prometnu.
Daj, stari.
To je jedva dovoljno za vozačku.
Gade!
Ulazi, stari!
Rekao je: „Pao sam kad su me upucali.“
„Zatvorio sam oči. Mislio sam da će, ako ih otvorim,
shvatiti da sam živ, pa će me dokrajčiti.“
Drži se. Idem po pomoć. Drži se.
Stigla je pomoć, ali, kao i obično,
što je jedan od najvećih problema, nije bilo medicinskog osoblja.
Nitko nije došao. Nisu znali što bi.
Stiglo je prvo patrolno vozilo. Rekli su: „Kolega krvari.“
„Nema hitne, ja ću ga odvesti.“
Centralo, dovodim ozlijeđenog policajca. Idemo u bolnicu Medellín.
Pusti to.
Smiri se.
Prema protokolu ne smijemo skinuti pancirke.
Zašto? Ako je skineš i onda umreš, životno osiguranje neće to pokriti.
Smiri se. Skoro smo stigli.
Prema protokolu ne smiješ voziti ozlijeđene
jer će vozač biti kriv ako osoba umre u automobilu.
U takvim okolnostima život postaje kompliciraniji
i roditeljima i djeci jer živiš u neizvjesnosti,
osjećaš se nezaštićeno.
U jednom trenutku nakon što sam završila akademiju
promovirali su me i dobila sam isti čin kao on.
Rekla sam mu: „Sad smo jednaki.“ Odgovorio je: „Ne zavaravaj se.“
„Ja sam stariji i iskusniji.“
„Ja imam iskustvo, a ti ne.“
Kad je vidio da pomažem i da ga štitim, morao je to priznati.
Ali samo napismeno. Nikad mi to nije rekao u lice.
-Što ima? -Kako si?
-Sve u redu? -Da, uđite.
-Uđite. -Bok.
-Čestitam. -Hvala.
-Kako se zovete? -Julia. Dobra večer.
-Dobra večer. -Kasno je.
Budite obazrivi prema susjedima.
Susjedi imaju poslove.
Sigurno ste studentica na praznicima, ali oni rade.
Nisam studentica, radim.
Svi živimo u zgradi…
U vražju mater!
Ma daj. Jebene budale.
Daj, stari! Ne budi šupak! Što ti je?
-Dajte… -Ne, to je previše.
Uvijek ima budala. Čak i ako su nam prijatelji.
Znate li što će mi reći ako vratim oštećen auto?
Riješimo to ovako. Kunem se Sor Juanom Inés de la Cruz.
Među nama, u redu?
-Jebeš tog govnara. -Dosta je, mlada damo.
Evo.
Sve je u redu.
-Slavimo ljubav. -Dosta.
-Slavimo život. -Dosta.
Slavi ljubav, šupčino.
Laku noć, policajko.
Kad je vidio da pomažem i da ga štitim,
morao je to priznati.
Ali samo napismeno. Nikad mi to nije rekao u lice.
Evo ga.
Piše: „Kćeri moja, svaki ti se dan sve više divim.“
„Pokazala si volju za napretkom
i odlučnost za ispunjavanje ciljeva.“
„Mogu bez susprezanja reći da imaš
izvrsne vještine za obavljanje ovog posla.“
„Ovo je iznimno opasan, ali uzbudljiv posao,
koji uključuje služenje narodu.“
„Iako narod možda ne cijeni našu žrtvu,
molim Boga da te prosvijetli
i da ti snagu i hrabrost da nastaviš.“
„Šaljem ti mnogo poljubaca
i najbolje želje…
da ostvariš sve svoje ciljeve.“
„S divljenjem, ljubavlju i poštovanjem, tvoj tata.“
Tek je tada to priznao.
NAJBOLJE ŽELJE DA OSTVARIŠ SVE SVOJE CILJEVE
S DIVLJENJEM, LJUBAVLJU I POŠTOVANJEM
Bok, što ima?
Daj prvo pozdravi. Koji si ološ.
-Jebene kovanice. Uvijek me želiš sjebati. -Jedan, dva, tri, četiri, pet.
-Potpiši, kretenu. -Ti me potpiši.
Napisat ću „peder“.
Ovdje doživljavaš cijeli spektar osjećaja.
Plačeš.
Patiš.
Jedan su ti tren zahvalni, a drugi te proklinju.
Adrenalin kakav osjećaš ovdje nije prisutan na drugim poslovima.
Ovdje osjećaš adrenalin već od šest ujutro
pa sve do 15, 16 ili 22 sata.
Skakao sam s krovova,
gasio požare na plinskim spremnicima,
lovio kriminalce.
Jednom su me srušili s motocikla.
Navala adrenalina toliko je jaka
da više ništa ne osjećaš, ne možeš ni razmišljati.
Zovem se José de Jesús Rodríguez Hernández.
Poznatiji sam kao Montoya.
Odrastao sam u četvrti La Lagunilla.
U Paragvajskoj ulici.
U getu, kako bi se reklo.
To su bili dani kad su nas kažnjavali mokrim remenom.
Ili nas udarali papučama.
Ali sad sam zahvalan mami
jer iako je to bila loša četvrt
i imali smo težak život zbog očeve odsutnosti,
nisam bio žrtva svoje četvrti.
Nisam zapeo ondje.
Nisam se drogirao.
Nisam dilao.
Moraš biti oprezan kao policajac.
Nikad ne spavam u patrolnom vozilu
i nikad nisam sasvim opušten.
Jednom su me uhvatili nespremnog i mislim da sam se baš zbog toga izvukao.
Jer sam uvijek na oprezu.
Dvaput sam sudjelovao u pucnjavi s kriminalcima.
Prolazili smo i vidjeli ih kako pljačkaju bankomat.
Otvorili su paljbu dok smo prolazili pored njih.
Šokirao sam se kad sam to čuo,
no osjetio sam pritisak
i čuo sam kako mi partner govori: „Pucaj!“
Trčali smo…
Došli smo do trgovine u ulici Tlalpan, u četvrti Ermita.
Počeo je bježati.
U sljedećem trenutku već sam bio na krovu Burger Kinga.
Nakon svega osjetio sam toliki nalet adrenalina
da sam skroz zaboravio gdje mi je oružje, a nisam imao ni pancirku.
Kolega mi je rekao da sam je bacio na bjegunca.
Ta navala adrenalina bila je ozbiljna.
Izgubiš pojam o vremenu.
Nakon što te adrenalin pusti,
pomisliš: „Nema šanse! Zar sam to učinio?“
-Koliko je? -Trideset.
Ne treba ti krema za sunčanje, već si tamnoput.
-Nećeš izgorjeti. -Tako je.
Moj je brat zapravo
bio razlog zašto sam postao policajac.
Jer se on pridružio policiji.
Sjećam se kad bi došao kući s kapom.
Ili jaknom. Pa bi je dao meni.
Bio sam dijete pa bi me to baš uzbudilo. „Nema šanse.“
Moj je brat volio izgledati lijepo.
Bio je uglađen.
Ugledao sam se na svog brata.
Sjećam se kad je patrolirao u Tepitu.
Poslije bi nas posjetio.
Došao bi s kolegama, noseći strojnice. Radili su u interventnoj policiji.
A poslije je dolazio u svom famoznom terencu
s još deset policajaca.
Sjećam se da su jeli s mojom mamom.
Nosili su svoje uniforme, a oružje su uvijek stavljali uza zid.
Nekad bi mi ga pokazali, znate?
Učili su me kako ga držati.
Nakon akademije dodijelili su mi postaju u centru.
Gotovo ondje gdje stanujem.
Gdje sam odrastao i proveo cijelo svoje djetinjstvo.
Zatražio sam premještaj jer je bilo malo teško.
Ne toliko jer sam poznavao susjede,
već jer je četvrt puna zločina.
Bojao sam se da će i meni nešto učiniti.
Ili da bi se, ako zaustavim nekog kriminalca, recimo pljačkaša,
njegova obitelj mogla osvetiti.
-Ne možete biti ovdje. -Kako to mislite? Zašto ne?
Ne možete biti ovdje.
-Policajče! -Čuvajte svog prijatelja.
Nastradat ćeš, šupčino.
Pazi. Što ima?
Popijte nešto.
Što ima?
Vratite se na drugu stranu.
Mi ti plaćamo jebenu plaću…
Dosta, seronjo!
Ja plaćam ta tri jebena jaja koja jedeš svaki tjedan.
-Dosta! -Ne slušaj ga!
Nema toaleta?
Pa to je samo drvo, u čemu je problem?
Ne možete urinirati ovdje.
Vratite se onamo.
-Natrag. -Hajde, idemo.
Na drugu stranu.
Dosta. Idite.
Vodi ga sa sobom.
Nećete učiniti ništa?
-Ne mogu. -Ne možete?
Ima svoja prava.
Da smo u SAD-u, već bi…
Živim u Miamiju.
Začas bi…
bio na podu.
Tako je. U Meksiku smo.
Jednom sam se vozio na svom motociklu. Jako ga volim.
Već sam bio policajac. Prije nekoliko godina.
Okrenuo sam se i pitao: „Jesi li ti Raúl?”
„Da.“
„Kako si? Sjećaš li me se iz osnovne?“
„Zajedno smo puštali zmajeve s krovova.“
„Kako si?“ „Dobro.“
„Čime se baviš?“
Rekao sam mu da sam policajac. A on mi je na to rekao:
„Aha, sad si murjak.“
Pitao sam ga: „A ti?“
„Radio sam neki posao koji je pošao po zlu,
pa su me zatvorili na dvije godine.“
Imajte na umu da je taj klinac
nekad branio mene, a nekad sam ja njega.
Zajedno smo se igrali u kvartu.
Gledali smo kako policija lovi njegove prijatelje kriminalce.
Tko bi rekao.
Smiješno je, kao klinci smo to promatrali, a sad to proživljavamo.
On je odabrao život kao zločinac, a ja kao policajac.
Što sad?
Zaboravio sam ključ.
Teresa!
Polako! Dođi!
„Partner“ je riječ za koju možemo reći da smo je sami osmislili.
Prijateljstvo koje sklopiš s tom osobom
i povjerenje koje vlada među vama…
To je više od obične kolegijalnosti. Razumijete se na nekoj ljudskoj razini.
Dođete do toga
da se toliko povežete s kolegom
da se osjećate kao da ste životni partneri.
III. TERESA I MONTOYA
Kako je sve počelo?
Reći ću vam kako.
Znate…
on je dugo bio u toj postaji, a ja sam bila ondje tri godine.
-Iako smo radili na istom mjestu… -Nikad te nisam vidio.
Nisam ga vidjela. Kad sam ga prvi put uočila,
nisam ga mogla podnijeti. Ponašao se kao neki prpošni klaun.
Uvijek je bio uživljen i smatrao se pravom facom.
-Smatrala sam… -To je njezino mišljenje.
-To je istina. Bio mi je kao klaun. -Bio sam zgodan.
Jednom smo radili skupa.
Skupa smo se vozili u kamionetu.
Bio je prepun djevojaka koje nisu imale pojma o policijskom poslu.
Nisam to rekao Alonsu, ali…
Da, bio je ondje s hrpom djevojaka.
Išli smo na nekakav prosvjed.
Dobro. Ja sam došla i počela sve organizirati. Ništa novo.
-Gospodin koji drži do sebe… -Sve ih je dovela u red.
Sve su ga one mazile. Jedna ga je mazila po kosi, a ja sam…
-Rekla sam: „Što vam je?“ -Nisam to rekao.
Nisi, ali ja jesam.
I nastavili su. Ignorirala sam ih, misleći da je on na višem položaju.
On je bio glavni, a ja sam bila ispod njega,
kao njegova zamjenica. Jer su te cure bile novakinje.
Gledala sam ga i pomislila: „Pa ovaj ništa ne radi.“
Cijeli je dan bio na mobitelu
i uživao sa svojim curama.
A te cure nisu ni mrdnule prstom.
Kao da su bile njegove sluge.
Nudile su mu hranu i sve ostalo. No dobro.
Usput, imao sam 15 kg manje.
Poslali su nas u Cuautepec.
Krenuli smo.
Sjećam se kako si tog dana izašla iz kamioneta.
Izašla si straga, a ja sam te vidio u retrovizoru.
I gledala si me kao da misliš: „Kakav komad!“
Nije istina.
To nije istina.
Nakon toga rekla sam svom nadređenom: „Znaš što?“
„Platit ću ti da me pošalješ onamo s njim.“
„S onim policajcem.“ „U redu.“
Iskreno, dok sam bio sa svojom prvom partnericom,
često sam zanemarivao obitelj.
U jednom su se trenutku odselili.
Počeo sam živjeti sam.
Dolazak kući…
bilo je kao povratak u pakao.
Jer vidiš dječju sobu
i život kakav si imao prije.
Sve te podsjeća na to.
Sve te podsjeća.
Ponekad sam čak razmišljao o tome da si oduzmem život.
Nisam htio ići k psihologu…
jer bi mislio da nisam dobro.
Nakon posla otišao bi van i strusio dvije-tri litre piva.
Posjedovao je motocikl Suzuki 1000.
Stavio bi bocu na njega, obrisao suze…
Zatim bi odjurio.
Jurio je na tom motociklu.
Kolege su govorili: „Budala će se ubiti.“
„Budala će se ubiti.“
Imam neke fotke gdje je sam,
pijan, sa suzama u očima
i sa psom sa strane, kao da je čovjek.
Pitala sam ga zašto to radi.
„Jer sam pas.“
Tko ti je rekao da si pas?
Tada nisam mislila da Montoya ima problema
nakon prekida.
Još sam bila s Brandonovim tatom.
Nikad nije tražio stabilan posao da može zarađivati za nas.
Nikada. Sve dok moj sin nije napunio 12 godina, a sad ima 13,
ja sam zarađivala, brinula se o njemu, plaćala školarinu.
U jednom sam trenutku rekla: „Dosta mi te je.“
„Gotovo je.“
Naši su osobni životi toliko slični. Jednom smo raspravljali o tome
i on me pogledao i rekao:
„Shvaćaš li da je to isto sranje?“
Rekao je: „Tvoj i moj život isti su.“
„Sve što si mi ispričala ja sam već doživio.“
„Osim što sam ja bio glava obitelji, a ti u ulozi mame.“
Rekao je: „Ti si zarađivala za svoju obitelj.“
„A ja sam davao sve za svoju obitelj.“
Dvoje policajaca koji su trebali provoditi zakon
slomili su se i počeli plakati zbog obiteljskih problema.
Kaže da se zaljubila.
Sve je počelo s malim darovima,
čokoladama.
Darovima poput ovog, koje još čuvam.
Poruka u kojoj piše: „Bok, ljubavi. Dobro jutro.“
Ona ne zna…
da sam…
sačuvao ovaj dar i sve ostale.
Ali platili smo da nam dodijele isto patrolno vozilo.
-Da, broj 810. -P-810-S1.
Počeli smo pružati podršku jedno drugome.
Tješili smo se. Govorila sam mu: „Ne odustaj, budi snažan.“
Učila sam ga poniznosti i inzistirala sam da počne čitati.
Jednog sam dana odlučio
svratiti u trgovinu potpisati zapis.
Ugledao sam čovjeka s ružama.
Rekao sam mu: „Prodaj mi jednu. Najljepšu koju imaš.“
Rekao sam Teresi: „Idi potpiši zapis.“
Kad se…
vratila…
već sam bio stavio ružu između sjedala i oružja.
Rekao sam joj: „Hvala ti na svemu, dušo.“
„Jer si me slušala i uvelike mi pomogla.“
„Ti…“
„Vratila si me u život.“
Dala sam mu Sun Tzuovo Umijeće ratovanja.
Mislim da je počeo mijenjati svoju strategiju.
Počeo je manje piti i uozbiljio se.
Rekla sam mu: „Sam odlučuješ, nitko ne donosi odluke za tebe.“
„Razmazi se. Ako za nečime žudiš, pojedi to.“
Počela sam ga ispitivati o zakonima. Sad ih razumije i može vam dati savjet.
Mislim da je puno naučio od mene.
Bila sam nježna, ali sam ga znala i ukoriti.
Ponekad sam malo stroga, ali promijenio se zbog mene.
Ne znam kad se zaljubio u mene,
ali gotovo sam sigurna da me sad voli.
Gade prokleti!
Volim te.
Voliš li ti mene?
Voliš li me?
Reci da me voliš.
Samo malo…
Otad je bilo super ići u patrole skupa.
Zajedno bismo uzeli sir, kikiriki…
-Hranu. -Večeru.
Vodili smo zajednički život.
-Sve se nekako poklopilo. -Sudjelovali smo u potjerama.
Sjećaš li se kad si izjurila jer su pljačkali trgovinu?
Da, supermarket.
Ja sam stao na gas, ali ona je izletjela i počela trčati.
-Htjela je ući u trgovinu. -Da.
Što je?
Uvijek ti govorim da ne želim jebeni luk.
-Svejedno ćeš pojesti. -Kako je vruće!
-Neka te tvoje cure utješe. -Koje cure?
Baš si agresivna.
Samo mi se ti sviđaš.
Ma da. A sve one kadetkinje?
Ima jedna nova, prava je mačka.
-Nova je. -Dosta!
-Kretenu. -Smiri se.
Zaboravila sam piće.
Upomoć!
Stani!
-Što je bilo? -Čekaj.
Reći ću ti za sekundu. Čekaj!
Stani, seronjo!
Čekaj pojačanje!
Imamo bjegunca 20 metara od rafinerije.
Iskočila je iz auta i odjurila s oružjem, puna bijesa.
Bila sam spremna pucati.
Viknuo sam joj: „Hej, što ti je?“
-„Ne budi budala.“ -„Vrati se.“
„Još ćeš nastradati.“
IZLAZ
Dobro…
Prokleti gad!
Stani, šupčino!
Stoj!
Stani! Stani, gade!
Lice dolje! Ruke iza leđa.
Naši nadređeni shvatili su da smo nas dvoje u vezi.
Govorili bi: „Pošaljite mi golupčiće.“
„Njihova svjetla nisu crvena i plava, već samo pršte mala srceta.“
Prestali su nas zvati imenima. Zvali su nas „ljubavna patrola“.
„Gdje je ljubavna patrola? Dođite.“
-Čak i svi iz nadzorne ekipe. -„Dođite.“
Svi su se počeli šaliti i tako je rođena „ljubavna patrola“.
Tad sam ugledala policijsko vozilo i vidjela nadređene.
Što se dogodilo?
Morali su pomaknuti generator.
Samo malo.
Moramo napraviti malu pauzu.
U hodniku imamo grickalice.
Moramo isprazniti set. Moraju nešto provjeriti.
-Mogu li na zahod? -Naravno.
Dobro…
Ako želiš, izvedi Martinu van dok to provjerimo.
Koliko će to trajati?
Deset ili petnaest minuta. Ali imamo grickalice. Ako ih želiš.
Dobro.
Dobro. Rez.
IV. GLUMAČKA PRIPREMA
Da vidimo…
U ožujku 2019. godine glumci Mónica del Cármen
i Raúl Briones počeli su proučavati život meksičkih policajaca.
Tijekom 101 dana posjetili su nekoliko akademija,
pratili policajce u patroli
i vježbali glumiti Teresu i Montoyu za ovaj film.
Raúle!
Kako si?
Dobro.
Zbog ograničenja na akademiji svoja su iskustva snimali mobitelom.
Jako sam zahvalna što je ova pustolovina počela.
Što je ovaj projekt počeo i što sam počela raditi na ovom liku.
Što je ovaj postupak počeo.
Idemo do Policijske akademije.
Ovaj se kamionet jako trese.
I jako je bučan.
Mislim da nitko pri zdravoj pameti
ne želi biti policajac u ovom gradu.
Čemu?
Puno je prometa i ljudi u redu.
Ne znam što još reći, ali srce mi lupa kao bubanj.
Danas je bio naš prvi dan
na policijskom sveučilištu u Mexico Cityju.
Nisam se osobito iznenadila, no moram priznati da me ganulo
kad sam vidjela da su mnogi ljudi koji pohađaju akademiju
domoroci koji izgledaju poput mene.
Imali smo dosta predavanja, a za mnoge nikad ne bih rekla da postoje.
Slušali smo kazneno pravo za maloljetnike,
prvu pomoć,
radionicu za djelatnike hitnih službi,
policijsku samoobranu i fizičku obuku.
Imali su upute poput: „Uhvatite lopova, pokupite truplo.“
„Kako zaustaviti vozilo.“
„Što učiniti. Odvedite osobu u MUP.“
Da, ja sam se uvijek bojao policije.
Ne bih rekao da štite druge.
Kad vidim patrolu, ne mislim
da će me zaštititi, već da me nekako žele sjebati.
Ne znam, policija je neka čudna poveznica između moći i društva.
Bilo je teško. Nisam znao što očekivati od današnjeg dana,
pa se nisam ošišao.
Došao sam onamo s dugom kosom i bradom.
Bez uniforme kakvu svi nose.
Svi su odmah pomislili: „Tko je ovaj kreten?“
Danas smo dobili batina
pendrekom.
Kako blokirati napad gore, s jačih i slabijih strana.
Blokiranje u sredini i dolje.
Raúl i ja razgovarali smo o tome što pendrek znači nama.
Svim civilima i ljudima koji prosvjeduju.
Nama kojima smo često potlačeni.
Išli smo do lokacije El Pueblito.
To je mjesto unutar akademije
koje predstavlja naselje s kućama i ulicama.
Mislim da je iskustvo kadeta
vrlo slično glumačkom iskustvu
jer iako se bavimo različitim temama,
cijeli dan simuliramo situacije.
Sukobe.
Upravo sam se probudio nakon povratka s akademije.
Jako sam ozlijedio lakat.
Nisam nimalo ponosan na to.
Razgovarao sam sa zamjenikom ravnatelja i rekao mi je
da su mnogi klinci odabrali akademiju
uglavnom zbog novca.
Previše su inertni.
„Ovdje sam jer mi plaćaju.“
„Pospan sam jer me bude u pet sati.“
„Znam da mi je ova informacija važna, ali previše sam lijen za učenje.“
Akademija traje samo šest mjeseci.
Pitam se kako u šest mjeseci nauče
sve što trebaju da bi bili dobri policajci.
Da pravilno postupaju.
Da poštuju protokole.
I da jasno shvate i savladaju zakone.
I…
Možete li u šest mjeseci uvjeriti nekoga
tko nije bio spreman donijeti tu odluku,
već su ga okolnosti dovele do toga,
da će postati izvrstan policajac?
Da će dobiti oružje kojim nekome može oduzeti život?
I da bi, ako ne reagira brzo, mogao izgubiti vlastiti život?
Vidim da moji mlađi kolege i kolegice
dobivaju mnogo informacija,
ali vrlo malo prilika da ih usvoje,
da ih obrade i protumače.
Mnogi su tek završili srednju školu,
a neki su završili samo osnovnu.
Neki se tip zezao, nisam siguran oko čega su se svađali.
Čuo sam ih u hodniku na putu do blagovaonice.
Taj je tip govorio: „Imam više novca od vas, govnari.“
„Dođi vidjeti moj račun. Ja ne cmizdrim uokolo
jer nisam dobio ček ili lova nije sjela.“
„Dođi, provjeri mi stanje. imam više nego što ti zaradiš godišnje.“
Netko je doviknuo: „Što onda radiš tu, šupčino?“
Svi su se nasmijali.
„Da, što radiš ovdje?“
Poslije smo išli na plivanje,
što je stvarno utjecalo na mene…
To me je jako pogodilo jer…
Naš instruktor Armando
rekao nam je da skočimo sa skakaonica koje su bile na tri i sedam metara.
U vodu, u bazen.
Ja sam policajac, netko me lovi.
Moram donijeti odluku i skočiti u vodu.
Nije važno kako ću pasti.
Nije me briga ako je hladno.
Noge mi se tresu.
Ne želim da drugi primijete da umirem od straha
i da ih vidim. Pretvaraju se da su snažni.
No kad žele skočiti, javi se dijete u njima.
Ustuknu od straha, ali se šale s drugima i govore:
„Da, baš strašno.“
Jebeno strašno.
Nije to isto. Moraš gledati naprijed.
Ako ne vidiš koliko si udaljen od vode, ne možeš procijeniti kakav će biti pad.
Nekakav osjećaj napuštenosti i vrtoglavice.
„Skačem.“
Čini se kao vječnost, kao da nikad nećeš pasti u vodu.
Mislim da je tako biti policajac.
Na kratko.
-Na kratko? -Da, molim.
Naravno.
Pridružio si se plavcima?
Tako je.
Postajem policajac.
Izgledam li kao policajac?
Malo. Frizura ti pomaže.
Ali da bi postao policajac…
Što mi treba za to?
Osim odlučnosti, trebaju ti
velika muda.
Danas su kriminalci izvan kontrole.
Vjerujete li policiji?
Da im baš vjerujem? Ne.
Ne vjerujem vlastima.
Jer sad s novim zakonima
kriminalci izlaze iz zatvora brže od običnih građana.
Mislite da je to zbog zakona?
Naravno. Zbog zakona koje donose naši cijenjeni političari.
Samo se pojave
i uslikaju da imaju dokaz da su bili ondje.
-Je li vas policija ikad gnjavila? -Nasreću, nije.
Ne u posljednje vrijeme. Davno.
Zbog čega?
Zato što sam bio glazbenik i boem.
Raúl Briones Carmona.
David Brandon Ramírez Vega.
Robinson Amadeus Domínguez Rosas.
Mónica.
-Gustavo Caballero Lara. -Daniel Figueroa Rocha.
Ruiz Valencia Carina.
Vega Luna Eric Iván. Policijski kadet.
Stojim vam na usluzi.
Imam 32 godine.
Imam 22 godine.
Imam 23.
Dvadeset i jednu.
Odabrao sam to jer sam morao.
A također… Tata mi je bio policajac.
Svidjelo mi se njegovo iskustvo, sve ono što mi je govorio.
Tako sam došao na ideju da želim postati policajac.
Bila sam jako mlada kad sam postala majka,
pa nisam mogla doći ovamo sve dosad.
Kao i svugdje, i ovdje ima ljudi koji tu samo gube vrijeme,
ali ima i onih koji uživaju u ovom poslu.
Mislim da naše društvo nije na dobrom putu.
Živimo u zemlji u kojoj su česti femicidi.
Nije do plaće,
već do osjećaja da pomažeš drugoj osobi.
Iako je ne poznaješ. To je zadatak policajaca.
Riskiraš život za stranca.
Bojim se napustiti obitelj jer bi mi se nešto moglo dogoditi.
No mislim da tko god dođe ovamo
već samom sebi govori da je spreman na sve.
Nadređeni su nam rekli da je i strah dobar.
Stoga…
mislim
da se svi bojimo odlaska u patrolu, ali svejedno radimo svoj posao.
POLIGON - ČAST - ODANOST
HRABROST - ČAST - ŽRTVA
Nalazimo se…
na Policijskoj akademiji u općini Ciudad Neza.
Dinamika je sasvim drukčija.
Mislim da su predavanja personaliziranija.
Korak naprijed.
Sada!
Jer je tu samo jedna grupa.
Sada!
Zbog toga se možemo bolje povezati.
Okret, sad!
Nadesno, sad!
Sinoć prije spavanja pomislila sam da se ovdje
mnogi ranjivi ljudi
pretvaraju da su najjači kako bi se zaštitili.
Stoj, policija!
-Stoj! -Stoj! Policija!
Policija, stoj!
Stoj, policija!
…četiri, pet, šest, sedam, osam.
Jedan, dva, tri, gore!
Moraju vjerovati da su policajci.
Moraju vjerovati da im odgovaraju te uniforme,
što samo po sebi stvara određen pritisak.
Što je nakon ovog poteza?
Moraju govoriti s autoritetom.
Ha, ha, ha!
Kako se smijem
Trčanje je bilo intenzivno.
Još jedan mali krug
U velikom vodu. Nas 24.
Čak sam razmišljao o zločincima i pomislio:
„Sigurno bi nam se smijali
kako trčimo ovdje
i vičemo gluposti.“
„Mnogi su debeli.“
Takvo razmišljanje
dozvolilo mi je da budem ponosan na tu novu grupu.
Njihovo je raspoloženje bilo jako dobro.
To mi se jako svidjelo.
Na crtu.
Usredotočite se na metu.
Promjena mete, sad!
Nekoliko centimetara.
Samo malo.
-Jasno? -Jasno!
Svi…
Woody je govorio: „Odu na teren i nastradaju.“
„Budale, čak ni ne izvade oružje.“
„Ubiju ih dok bulje u mobitel.“
„Ubiju ih jer nisu na oprezu.“
„Jer su glupi, budale su.“
„Umiru bez časti, bez otpora.“
„Umiru s pištoljima u futroli.“
„Umiru jer nisu na oprezu, jer su budale.“
Nemojte to zalijepiti na gornju žicu.
Ali…
Ne na gornju žicu.
Ali tako je to.
Ne, imamo… Gledajte, ova je ploča moderna.
Sjeti se osnova pucanja.
Ne zaboravi disati!
S više snage.
Dobro.
Ne miči se.
Ispravit ću ti položaj ruke. Ovako.
Hajde.
Dobro. Povuci obarač.
Snažno.
Tako je, nastavi!
Hajde, možeš ti to!
Možeš ti to!
Udahni i izdahni.
-Diši. -Udahni i izdahni.
Usredotoči se.
Udahni i izdahni.
Opet!
Udahni i izdahni.
Opet, Carina.
-Diži ga i naciljaj! -Još jednom.
Pucaj!
Tako je!
Opet!
Spusti ga.
Udahni.
Izdahni.
Udahni.
-Izdahni. Gore! Ciljaj! -Tako je.
Pucaj!
-Jače. -Jače, Araceli!
Možeš ti to!
Zašto sam pristao na ovaj jebeni film?
Zašto moram saznati
što policajci proživljavaju?
Ne želim biti policajac.
Neću glumiti da je sve zabavno.
Možda ova snimka ni ne uđe u jebeni film.
Što uopće znači biti policajac?
Kakav je osjećaj kad te vrijeđaju?
Kakav je osjećaj kad se suočiš s nekim iza rešetaka?
Kakav je osjećaj kad netko pobjegne?
Kakav je osjećaj kad je pred tobom hrpa novca?
Što je sa svim nasiljem?
U kojem je trenutku sve toliko izmaknulo kontroli
da su akademije
postale toliko očajne da su počele primati sve više ljudi?
Očajnički im trebaju policajci.
Jer ih ubijaju.
Ali ja neću postati policajac.
Neću biti pravi policajac.
Neće me upucati.
Ja ću čuti samo riječi: „Akcija! Rez!“
I to je to. Poslije ću sjesti i opustiti se uz kavicu.
Hajde. Bez brige.
Akcija!
Dobro jutro.
Evo ga!
Hvala.
Ovdje je.
Mi nismo Superman, stoga je važno biti na oprezu.
Uvijek nas netko čeka kod kuće.
Prekrižit ću se.
Neka sve prođe dobro.
-Svi se okrenu. -Čudno im je.
Sigurno misle da imamo kamere da bismo pazili što radimo.
Da prestanemo krasti.
Da prestanemo krasti? Mi ne krademo.
To je drukčije.
Vodit ću te, zapovjedniče. Sad smo kod broja 110.
Što kažeš?
Sviđa li ti se policija?
Ne znam. Iskreno, zasad mi je sve još jako čudno.
Da, čudno je.
Iskreno, bojao sam vas se.
I dalje se bojim nekih.
Teško je uvjeriti ljude da ponovno počnu vjerovati policiji.
Situacija je sjebana.
Kao klinac prao sam policijske aute u postaji Cuajimalpa.
Aha.
Upoznao sam mnoge policajce.
I postao si znatiželjan.
Iskreno…
uvijek su bili dobri prema meni.
-Bili su ljubazni. -Da.
-Super. -Davali su mi doručak.
Dobre napojnice.
Otad sam ih doživljavao kao…
osobe koje su se dobro odnosile prema meni.
Dobro.
Poslije se moj dojam o policiji promijenio.
Zašto?
Počeo sam viđati kako policajci ne rade svoj posao
i puštaju kriminalce.
Vidio bih policajca i ne bih mu…
-Vjerovao. -Tako je.
Bojao bih se.
-Nismo svi isti. -Svaki put…
-Niste. -Postoje dobri i loši policajci.
Kao i svi ljudi. Neki su dobri, a neki loši.
Uvijek je tako.
Ljudi ne mare za smrt policajaca.
Ali ni slučajno ne smiješ ubiti kriminalca jer svi polude.
Cijelo te susjedstvo progoni prije nego što dođeš do njega.
Kad ga pokušaš uhititi.
Možda je najgori kriminalac, ali susjedi su mu prijatelji
i svi su uz njega, pokušavaju te napasti
ili ubiti. I tko se žali? Nitko.
Ni mediji
ni borci za ljudska prava. Nitko.
Nikog nije briga ako policajac umre.
Sad kad to radiš, ne bojiš li se
da ćeš se naći u nekoj pucnjavi?
Znaš li zašto? Zvučiš kao da dolaziš iz dobre obitelji.
Kao da ni mrava ne bi zgazila, ne znam.
Stvarno.
Čini se da nemaš osobnost potrebnu da budeš dobra policajka.
Nemam?
Osjećam da… Osobito tijekom pregleda osobe,
osjećam se anksiozno,
kao da bih mogla zeznuti i…
Što je? Misliš da te ljudi neće poštivati ili što?
Zar želiš reći da ljudi nisu često bezobrazni?
-Jesu. -Zar ne?
Pljuju po tebi, gađaju te, stalno te vrijeđaju.
Svim policajcima.
-Koliko godina imaš? -Trinaest.
Trinaest?
Gdje ti je mama?
Ti si joj sestra?
Gdje ti je tata?
Tata je slomio rebra toj djevojčici.
Zašto? Zašto te je udario?
Djevojčica tvrdi da ju je majka prodala nekim tipovima.
-Je li tako? -Kaže da je silovana.
Između ostalog.
Žele pomoć. Znaš li što traže?
Da ih odvedem u sigurnu kuću.
Ne žele ostati tu.
Dušo, sve što si rekla meni
moraš reći i njima da ti mogu pomoći.
Dobro?
-Odvest ćeš ih? -Da.
-Da? -Hoću.
Hvala.
Naravno.
Govoriš si da je super pomagati ljudima,
ali, iskreno,
kako se osjećaš u ovakvoj situaciji?
Ljudi koji su agresivni i viču, vrijeđaju te ili što već,
ako vide da plačeš,
mislit će da si slaba.
Iskoristit će to.
Moraš biti jaka.
Znam.
Da vidim neko malo dijete koje je ozlijeđeno ili mrtvo,
to bi utjecalo na mene.
-Da. -Loš osjećaj.
Zašto? Jer misliš na svoju obitelj.
Zovem se José de Jesús Rodríguez Hernández.
Inače sam poznat kao Montoya.
U četvrti Ermita, u ulici Tlalpan…
Dvaput sam sudjelovao u pucnjavi s kriminalcima.
Prolazili smo i vidjeli ih kako pljačkaju bankomat.
Dođi.
Reci mi…
Tko sam ja?
„Tko sam ja?“
„Ja sam María Teresa Hernández Cañas.“
„Trenutačno sam policajka.“
„U policiji sam već 17 godina.“
„Rekla sam: 'Mama, dosta mi je. Želim postati…'“
„Rekla sam: 'Mama…'“
„Luda si, cijelu godinu ništa ne radiš.“
„Rekla sam: 'Mama, dosta mi je.'“
„Cijelu godinu ništa ne radiš.“
„Mama, dosta mi je. Želim postati policajka.“
„Luda si. Tata će ti pošiziti.“
„Ako želi da radim, radit ću. Ali ono što želim.“
Nisam imala djecu, a većina mojih kolegica bile su samohrane majke.
Tad sam bila među najmlađima. Zvali su me „bebica“.
Uvjeravam vas da su od svih policajki u Mexico Cityju
devedeset devet posto samohrane majke.
Gotovo sve.
Policajci su kao glumci.
Možemo glumiti da smo snažni
ili slabi.
Glumimo u granicama stvarnosti.
Ne glumimo u maštarijama.
Čim obučeš uniformu, preuzimaš veliku odgovornost.
I moraš se potpuno posvetiti toj ulozi. Upravo sam govorio o tome.
Zaboraviš na sve drugo.
Imamo 1000 lica, zar ne?
-„Smatrala sam…“ -„To je njezino mišljenje.“
„To je istina.“
-Bio mi je kao klaun. -„Bio sam zgodan.“
„Jednom smo radili skupa.“
„Skupa smo se vozili u kamionetu.“
„Bio je prepun djevojaka koje nisu imale pojma o poslu.“
„Nisam to rekao Alonsu, ali…“
Govorili bi: „Pošaljite mi golupčiće.“
„Njihova svjetla nisu crvena i plava,
već samo pršte mala srceta.“
Prestali su nas zvati imenima. Zvali su nas „ljubavna patrola“.
-Što je? -Čekaj.
-Ozlijedio sam te? -Ne.
V. KRAJ LJUBAVNE PATROLE
Uživajte.
Jesi li još gladna, dušo?
Nisu imali ništa hladnije. Da vidimo.
Taj gad.
Rekao sam tom tipu da ću ga prebiti ako to ponovno učini.
…srebrni kamionet s oznakama…
Ostani ovdje.
Zar je potrebna vojska da se makne nekoliko motocikala?
…zatamnjeni prozori…
Dobro je.
Razbit ću te ako pojedeš taj sladoled.
Prvakinja zadaje snažne udarce.
Boji se.
Ide na lice i pokušava je uhvatiti. Bacila ju je na rub ringa.
Dobra večer.
Zovem se María Teresa Hernández, policajka sam iz ove četvrti.
-Kako vam mogu pomoći? -Što se događa?
Kako to mislite?
Zakrčili ste javnu ulicu.
Reći ću im da se maknu. Nema problema.
Gospodine, pozvat ću prometnu policiju da ukloni motocikle i napiše kazne.
-Ignorirali ste naše molbe. -Što ima?
-Ništa. -Dobra večer.
-Što ima? -Kako ste?
Dobro, hvala.
Načelnik Rueda zna da smo mi klub koji se okuplja
i nikad ne stvara probleme.
Što to pišete?
Zapisat ću tablice…
-Zašto? -Jer…
Nije prvi put da vas tražimo da se maknete.
Nitko se nikad nije žalio.
Mi patroliramo ovim područjem i već su nas znali moliti da…
-Nije bilo pritužbi! -Ovo nije prvi put.
Nikad nismo… Pustite da dovršim!
Kakva slučajnost, do danas nikad nije bilo pritužbi.
Mislim da samo želite novac.
-Nismo vam prvi put rekli. -Je li tražila novac?
Ne, samo sam joj govorio…
Reci mi je li tražila novac.
-Ne, govorio sam joj… -Ne.
Pokaži muda. Je li tražila novac?
Da, tražila je novac.
Tako dakle.
Misliš da nas možeš nasamariti? Ne.
-Znaš li tko sam ja? -Ne, gospodine.
Ja sam kongresnik.
Nije te briga što sam kongresnik, sirotice?
-Da vidimo je li te briga. -Nema potrebe…
Da se nisi usudila prijetiti mi!
Tebi govorim, ne okreći mi leđa.
Jebena kuja!
-Nemaš pojma kako si najebala. -Policajko.
Zašto to pogoršavate?
…jedan liječnik na uglu ulica Chaparrita i Corrido del Norte…
…ozlijeđena žena…
C-4 centrali.
Hvala na dolasku.
-Oprosti. -Ma bez brige.
Ovaj zastupnik je užas.
Okrenula sam se i ugledala nadređenog u kamionetu.
Taj se tip obratio šefu.
Rekao je: „Niste obrazovali ovu malu?“
„Ne zna razgovarati s ljudima.“
Rekla sam: „Dobra večer, načelniče.“
„Ne obraćaj mi se tako.“
„Znam da iznuđuješ novac od ovog gospodina.“
„Zapravo, snimili su te kako uzimaš novac.“
Rekla sam: „Da su me snimili,
vi se sad ne biste prepirali sa mnom. Učinite što morate.“
„Neka podignu optužnicu pa ćemo vidjeti što će biti.“
Smjena nam je završila i otišli smo…
Ušli smo u auto i krenuli do postaje.
Na ulazu su nam kolege rekli:
„Što ste to učinili, budale?“ Bili smo zapanjeni.
Svi su znali za tu priču, za cijelu scenu, za sve.
Tko si ti?
-Tko sam ja? -Da, tko si ti?
Ja sam María Teresa Hernández Cañas.
Trenutačno sam policajka.
U policiji sam 17 godina.
Što da još kažem?
-Koliko godina imaš? -Trideset i četiri.
Reci mi, što je…
Što se dogodilo nakon incidenta s motociklistima?
Zbog te scene patimo i dan-danas.
Povrh toga uzeli su nam vozilo.
Mislimo da to nije bilo u redu.
Radili smo svoj posao, a oni nam tako vraćaju.
Ali osim osvete, osjećam se prevareno, znate?
Kako se zoveš? Još mi nisi rekao svoje ime.
José de Jesús Rodríguez Hernández.
Poznatiji sam kao Montoya.
Tu je završila „ljubavna patrola“?
Da, tu je praktički završila „ljubavna patrola“.
No nebitno što smo bili ljubavna patrola, radili smo svoj posao, znate?
Ali počeli su vršiti pritisak na nas.
Osvećivali su se.
Poslali su Montoyu na stražu
u Periférico i San Antonio na više od mjesec dana.
Preko mosta. Ondje se ništa ne događa.
Teresu su pokušali suspendirati.
Prijetili su joj i napastovali u ministarstvu,
htjeli su je natjerati da potpiše otpust.
Bio je to pravi pakao.
Poslali su me četiri četvrti dalje
i poslali me na stražu u ulici u kojoj nije bilo zločinačkih aktivnosti.
Nije bilo zahoda, restorana…
Po povratku smo rekli zapovjedniku:
„Što je sve ovo? Uzeli ste nam patrolu i kažnjavate nas stražama.“
„Koliko još?“
Rekao je da to nije njegova odluka, već da su mu tako naredili.
„Dok ne pukneš.“
To nam je rekao šef.
„Tebe ću prebaciti, ali ona ostaje ondje dok ne pukne.“
Rekao sam: „Pukne li, onda si nastradao.“
„Ako me nadležni ne slušaju, morat ću potražiti neko drugo rješenje.“
Mislim da su policajci nezaštićeni u svakom pogledu.
Ništa nam nije zajamčeno.
Ne štite nas nadređeni, a ni građani.
Kao što sam rekao, ponekad se sramim što sam policajac.
Zbog straha od toga kako se ljudi odnose prema tebi.
Zato govorim ženi i mnogim kolegama
da mi je dosta policije.
Vi ste samo žrtve?
Eto ga.
Dobro pitanje.
Mi radimo za vlastite interese.
Mi smo budale.
Kritiziraju policiju da je korumpirana.
Kritiziraju
i govore da policajci
ponekad zlorabe svoj položaj.
Ali ne razmišljaju zašto to radimo.
Neki kolege kažu:
„Znaš što? Neću to učiniti jer ću imati problema.“
„Zašto? Jer ne želim imati problema.“
„Ne želim da mi daju novac.“
„Ne volim iznuđivati.“
Ali mnogi to rade. Iznuđuju, odnosno, iznuđujemo,
tražimo novac…
Ponekad.
Jer na kraju dana korupcija i dalje postoji.
Tko ima koristi? Mislim da svi.
Počevši od civila, preko policajaca pa do glavešina.
Zašto? Ako osoba ne stane na znak „stop“
ili dođe do druge situacije u kojoj bi trebala dobiti kaznu
ili završiti u pritvoru,
ponekad, kako bi se izbjegao odlazak na sud, tad sve kreće.
Policajac to ne mora tražiti
jer osoba zna da je počinila prekršaj,
pa sama nudi mito.
Ako ste već svjesni svojih potreba otpočetka svoje smjene,
onda si govorite: „Ovo mi je prilika.“
To dolazi jedno s drugim. Ono što ja dobijem od te osobe
dajem načelniku postaje, to dođe do zapovjednika i tako dalje.
Cijeli taj lanac bude zadovoljen.
POLICIJA - KADET
Trebam barem 400 pesosa dnevno za odlazak na posao.
Deset pesosa ide oružaru.
Zašto? Ako želim pancirku
kakvu nosimo na ulici i ako želim da bude čista,
moram platiti, inače će biti ofucana.
Ako želiš dobar pištolj… Moj je Pietro Berretta,
to stoji deset pesosa.
Koliko je deset pesosa dnevno za 15 dana?
Ako želite patrolno vozilo, morate potplatiti
voditelja odjela za vozila.
Nauči svoj dio.
U dva mjeseca nakon poreza zaradim manje od 1100 pesosa.
Probajte uzdržavati obitelj s time.
Probajte platiti hranu, prijevoz
i sve potrepštine.
Dao bih sve da budem policajac kakav sam nekoć bio.
Da se probudim i osjećam sjajno jer idem na posao.
Da želim pomagati.
Policajka sam. Kakvo razočaranje.
Karijera u policiji nije ispunila moja očekivanja.
Ako mi plaćaju bez obzira na to radim li svoj posao,
zašto bih se trudila? To je gorka istina.
Nakon dana na poslu koji sam odabrao iz ljubavi
i radi pravde
tjeraju me
da mislim da je sve to sranje.
U ovih 17 godina najbolje mi je bilo na akademiji.
Iskustvo tog obrazovanja prelijepo je i jako intenzivno.
Uživala sam u marširanju i postrojavanju u pet ujutro.
Ponekad bih duboko udahnula i s olakšanjem pogledala gore.
Vidjela bih samo brda na horizontu, ništa više.
Ponekad sam htjela plakati,
ali ne od tuge, već od radosti. Govorila bih: „Kako je ovo dobro.“
Na našim ispitima odlučnost je bila posljednja.
Kolege iz moje jedinice govorili su:
„Već imaš ocjene iz fizičke spreme,
sad je vrijeme za ispit odlučnosti.“
Ja sam rekla: „Neću skočiti. Ne znam plivati.“
Zavezali bi nas za neko slabo uže i rekli: „Skoči.“
Odlučnost je ključna.
Ne moraš plivati, samo pokazati odlučnost.
„Kad uskočiš, mi ćemo te izvući.“
Ali to je bila laž. Čekali bi dok se gotovo ne utopiš
prije nego što te izvuku.
Hajde!
Dok sam ulazila, tresla sam se. Bojala sam se. Osjetila sam strah.
Nakon što su se strah i anksioznost povukli,
bila sam zadovoljna što sam skočila.
Došla sam kući i rekla: „Skočila sam s daske.“ Nisu mi vjerovali.
„Kako?“ Pokazala sam im masnice,
ali bila sam zadovoljna što sam to učinila.
I dalje nekako uspijevamo:
Rekla sam: „Ja ću paziti na tebe, a ti na mene.“
„I ne prođe dan, a da mu ne kažem koliko ga obožavam.“
On mi kaže: „Osjećam to.“ A ja njemu: „Htjela sam to reći.“
Vidite? I dalje smo skupa.
Razmišljamo o otkazu i čekamo što će šefovi odlučiti.
Razmišljamo o strategijama za dalje. Prepušteni smo sami sebi.
Tko bi rekao.
U zimu 2019. godine Teresa i Montoya
napustili su policijski odjel Mexico Cityja.
Prijevod titlova: Matej Ivanković