Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DOKUMENTÁRNÍ FILM NETFLIX
„USLYŠÍTE ZPÍVAT SIRÉNY, STÁLE BLÍŽ A BLÍŽ.
MODLETE SE, ABY DNES V NOCI NEZPÍVALY PRO VÁS.“
DANIEL ALATORRE, STRÁŽNÍK 2. STUPNĚ
VÍTĚZ 3. KRAJSKÉ SOUTĚŽE V POLICEJNÍ POEZII
Centrálo, C-4. Jak to vypadá?
Tady centrála, opakuji, že Tango-45 je obsazené na ulici Palacio.
Tango-41 je také obsazené, jste jediná volná jednotka v okolí.
Kód 52, žena žádající o pomoc, má s sebou dítě.
Je poblíž supermarketu, sledují ji dva chlápci na motorce.
Za dvě minuty jsem tam.
Kód 23, žena v bezvědomí, na rohu Lópezové a Flamingové.
81, žádám o posily.
Tady centrála, potvrďte.
C-4 ze základny Perla. Jednotko 809, potřebuji vaši 94.
809? Vaše 94?
Tady 809.
Jak jste na tom, osmsetdevítko?
Projíždím Euzkarovou, jsem skoro na Misteriové.
Dostali jsme žádost o 76 na ulici Constancia…
Constancia kolik?
…číslo 7, ulice Constancia, vchod F.
Rozumím. Vyrážím na K-100.
Tady dvojka, jsem na Třetí ulici.
Pokračuje přes Portales a…
Dvojko, hlásím možný kód 37, začíná hořet louka.
Zřejmě došlo k výbuchu, je tam jednotka Červeného kříže.
Běžte prosím na chodník.
Co ten člověk blbne?
…na rohu San Cristóbal, potyčka dvou 52,
už odešli, situace se uklidnila.
Běžte prosím na chodník.
Centrálo, někdo mě žádá o číslo na protiúnosovou jednotku.
Tři-čtyři, před Maravillas.
- Dobrý večer, strážnice. - Dobrý večer, vy jste volali?
Jo. Kdy dorazí sanitka?
Centrálo, tady 809.
Jsem u K-100 na Constancia 25, chystám se provést K-11.
Kód 7-K na Posada 41.
Rozumím, Victor 44 hlásí, že je tam nezletilý.
Jsou v lékárně, žádám o instrukce.
Čekejte na potvrzení.
Na Osmé ulici 40 v Las Águilas místní složky žádaly o kód 12.
Auto nabouralo do obchodu s textilem.
Mluvila jsem s majitelkou obchodu, prý šlo o hnědého Forda,
ale už to vyřešili dohodou.
Centrálo, tady 809, potvrzuji, že je nutný okamžitý zásah Z-14.
Centrálo, tady 809.
Potvrzuji, že na Constancia 25 je nutný okamžitý příjezd Z-14.
Tady centrála, všechny jednotky mají kód 29.
- Dobrý večer. - Dobrý večer, pane.
Čekáme celou věčnost.
- Ukážete mi, kde to je? - Ano, ale kde je záchranka?
Už jsem vám říkala, že jsem je volala.
- Taky jsme je volali. - Už jedou.
Chtěli jsme sanitku, ne hlídku.
Co se tu děje?
Co ta sanitka? Čekáme.
Tudy.
Nechceme zasraný policajty, ale sanitku, čekáme už dvě hodiny!
Nic?
Šla se kouknout.
Poslyš.
Mám docela prekérku.
Jsem u rodící ženy a Z-14 nikde.
Dej mi číslo na tu krávu z dispečinku.
A pomoz mi sem dostat Z-14, je to fakt vážný, paní je na tom zle.
Centrálo, tady 809, kde vězí ta Z-14 na Constancia 25?
Neblbněte, centrálo, ta žena potřebuje pomoct.
Sousedi se zlobí. Kde je ta Z-14?
Hlášení od hlídky 142 na 15. ulici,
šlo o 29 mezi sousedy, kontaktujte Daniela Garcíu Péreze…
Hlídka 200 tam prý bude za 11 minut.
Taky Alfa-114, 146 a 991.
- Dýchejte, paní. - Dýchej, miláčku.
To je ono, dýchej. Hezky dýchej.
- Už to bude. - Neboj, lásko.
Na akademii nemáme kurz první pomoci ani žádnou zdravotnickou průpravu.
Nevěděla jsem, co si počít.
Řekla jsem to jejímu muži na rovinu. Povídám: „Mám s sebou rukavice.“
Platím si tyhle věci ze svého,
vozím si je pro osobní potřebu.
Povídám mu: „Mám rukavice, ale upřímně,
nemám žádnou zdravotnickou průpravu.“
„Proč nepřijela sanitka?“ Povídám, že o tom nerozhoduju.
Mým úkolem bylo přijet na místo a potvrdit hlášení, aby poslali sanitku.
- Už leze! - Tlač.
Už to bude. Tlač.
Výborně, nepřestávej.
Tlač!
- Vidím miminko. - Nepřestávej tlačit.
- Jde vám to skvěle, nepřestávejte. - No tak, lásko. Dokážeš to, už to bude.
Skvěle, lásko, poslední zatlačení.
Tlač, lásko!
- Žije? - Je po všem.
- Povedlo se. - Podívej se na ni.
Všude byla krev, ale viděla jsem pupeční šňůru.
Vzala jsem svůj vlastní mobil a zavolala manželovi,
který měl zrovna volno, a povídám: „Jsem u rodící ženy, sežeň mi sanitku.“
„Co to meleš?“ Musela jsem ho přesvědčit.
Žena měla bolesti, přestože už porodila, tak v čem mohl být problém?
Poslala jsem pána pro kýbl, že ještě nevyšla placenta.
Proto měla bolesti, že neporodila placentu.
Říkám: „Sežeňte mi něco na zaškrcení. Není to hygienické, ale použijeme tohle.“
„Dobře, strážnice.“ „Ale musíte mi dát souhlas.
Pěkně totiž riskuju. Když to vyjde, tak fajn,
ale když ne, odskáču si, že jsem konala nad rámec povinností.“
Dal mi dětské nůžky.
Říkám, že to přece nejde, a on, že nic jiného nemá.
Vzpomínám si naprosto přesně, se stoprocentní jistotou,
že sanitka přijela v 1:50 ráno.
Sousedi zdravotníkům nadávali, strkali do nich, ale nakonec prošli.
Říkám: „Paní už porodila.“ A oni: „Tak co tu děláme?“
Ještě se ptali na placentu.
Všichni dobře vědí,
že zdravotníci jdou po placentách, že si je doktorky dávají na obličej.
Chtěli po mně placentu, ale já říkám, že mají smůlu, že je moje.
Sousedi mi líbali ruce, děkovali, měli hroznou radost.
Nabízeli mi kafe, zákusky, a paní mi povídá,
že se s manželem rozhodli dát holčičce jméno Teresa.
A já, že ne, ať tu chuděru netrápí, že se mi to jméno ani nelíbí.
Jsem María Teresa Hernández Cañas.
U policie sloužím už 17 let
a je mi 34.
POLICIE
FEDERÁLNÍ POLICIE
Natašo.
Jako nováčka mě za trest přiřadili do Tepita v Morelos.
Šéfová mi chtěla dát lekci pokory, že prý si o sobě moc myslím.
Říkám, že to jí chybí sebeúcta, a skončila jsem v Morelos.
Čtvrtý den ve službě stojíme na světlech, a co se nestane.
Přijela taková červená motorka,
zastavila těsně vedle našeho auta, přímo se na nás nalepila, a týpek mi říká:
„Tak hele, dneska budu tam a tam dělat přepadení.
Zařiď, ať tam nečmuchaj fízlové, jinak si to odskáčeš.
Je ti to jasný, puso? Varoval jsem tě.“
Byla jsem vyděšená, třásla jsem se strachy.
Nevěděla jsem, co dělat, ten chlap mi otevřeně vyhrožoval.
Šla jsem za šéfem a řekla mu, co se stalo,
že se bojím, že jsem nová a už o mě vědí.
Šéf se zasmál a povídá: „Jenom tě vítali.“
A já: „Když někoho okrade, hodíte to na mě.“
A on na to: „Buď bez obav, tady v Morelos to nikdo neřeší.
„Proč? Vždyť je to loupež.“
„Víš, jak často tu přepadávají Číňany?
Aspoň desetkrát do týdne.
Zbijou je a vykradou jim sklad.“
„A co pak, šéfe?“
„Nikdy to nenahlásí, všechno je totiž pašovaný.
Vidíš, že se máš ještě co učit?“
Máme tu policajty všeho druhu.
Máme spoustu dobrých poldů, co se snaží dělat svou práci,
stejně jako tu máme šmejdy,
co to v civilním životě nikam nedotáhli a schovali se v řadách policie.
Viděla jsem reportáž, kde nás kritizovali.
Jako policistu vás tyhle útoky uráží,
ale fakt je ten, že spousta policajtů si za to může sama.
- Co je? - Zapomněl jsem si klíče.
- Co kdybych už byla pryč? - Tak vykopnu dveře jako ve filmu.
- Pospěš si, nebyla jsem se psem. - Já ji vyvenčím.
- Ohřívám ti polívku. - Neboj, já to vypnu.
Považovala jsem policajty za hrdiny.
Můj táta byl taky polda, a tak jsem se cítila v bezpečí.
Díky němu jsem věřila, že nás policie chrání.
Táta nosil pistoli, policejní bundu, odznak.
Dával bráškovi pistoli do ruky,
ať dělá, jako že střílí, a fotil si ho.
Když jsem chtěla taky, říkal, že závidím bráchovi a chci se opičit.
„Ne, tati, budu policajtkou,“ a on, že ne.
Vidíte tu diskriminaci? Brácha jo, a já ne.
- „Ty se vdáš a budeš mít děti.“ - „Ne, tati, já budu policajtka.“
- Včera bylo 19.? - Jo.
Takže.
- Nemáš to podepsaný. - Musela jsem na okrsek.
- Spěchala jsem. - V pohodě.
Nechci naštvat šéfa.
Dáš si kafčo, něco na zub?
Třeba koláč, nebo instantní polívku.
Dobrou chuť.
Po střední škole jsem se rok flákala.
Nechtěla jsem studovat, nechtěla jsem nic.
Pak jsem řekla mámě, že už mě to štve, že se dám k policii.
Ano, strážnice?
Prý: „Ty ses zbláznila, táta se vztekne.“
„Proč? Když chce, abych makala, tak budu dělat práci, jakou chci já.“
- O co jde, strážnice? - Už jsem vám to vysvětlila.
Táta povídá: „Šílíš? Policajti jsou póvl, chci pro tebe lepší budoucnost.“
Nohy od sebe, ruce za hlavu.
Klídek, strážnice.
Hádali jsme se, až mi všechno sebral, kapesný, šampon, prostě všechno,
aby mě donutil pracovat a vydělat si na živobytí.
- Spolupracujte. - To je zneužití pravomoci.
- Kdo mi zajistí auto? - Pošlu sem hlídku.
Tohle nemůžete.
Sedět doma u večeře bylo k nevydržení.
Snažila jsem se před ním schovávat, ale vždycky mě posadili proti němu.
Schovala jsem se za džbán, aby mě neviděl,
a tehdy mi ublížil úplně nejvíc.
Nečekaně se mě zeptal, jestli jsem si na to jídlo vydělala.
Tak mě to zasáhlo, že jsem se rozbrečela.
Beze slova jsem vstala a odešla do pokoje.
Caro, spojíš mě s vedením?
- Nemáš tužku, Vicky? - Kde bych ji asi vzala?
- Máš krásný náušnice. - Děkuju, kočko.
- Pomoz mi. - S čím?
- Už jsem ho dala do cely… - Ty si nedáš pokoj.
…a udělala mu prohlídku, tady to máš sepsaný.
Žádný takový. Jsem grogy, chci jít domů.
Vicky, podívej se na to.
Ne.
Potřebuju to jenom dovyplnit.
Byl na zdravotní prohlídce?
Co se děje, Caro?
Vydrž, už jdu.
Tak mě to zasáhlo, až jsem se kousla
a řekla si, že mu ukážu, jak moc se mýlí,
že si práci seženu, ale u policie.
Po třech měsících výcviku mu povídám:
„Vidíš? Dokázala jsem, že to beru vážně.“
A on: „Až doděláš výcvik a pozveš mě na promoci, tak ti to uvěřím.“
A taky že jo. Přišla promoce, táta dorazil s mámou,
nechal se vyfotit, objal mě, prostě všechno.
Ale jak jsme se vrátili domů,
posadil mě na židli a povídá: „Tak, a teď vážně.“
A já: „Co zas? Prošla jsem, tak co ještě chceš?“
A on: „Zakazuju ti komukoli říkat, že jsem tvůj táta.“
„A proč? Co je na tom?“
Prý, že až přijdu na okrsek…
Bylo mi 18, byla jsem krásná, štíhlá.
Že až přijdu na okrsek, bude ho štvát, když mě někdo shora začne balit.
Že šéfové jdou hned po těch pěkných, co se jim líbí.
A že když jim na to skočím a půjdu jim na ruku, nebude mi bránit,
ale ať nikdo neví, že jsem jeho dcera.
Že si to nechce rozházet u kolegů, kdyby mě začali obtěžovat.
Tak mu říkám: „Nedám si pokoj, dokud mě nepřeloží na tvůj okrsek.
A víš co? Budeme spolu hlídkovat.“
Dal mi spoustu důvodů, abych to nedělala.
Prý: „Co když spolu budeme na hlídce
a náhodou to před tebou koupím?
Měla bys dost odvahy se dívat,
jak to schytávám, a zachovat chladnou hlavu?
Co když umřu? Budeš mít doživotní trauma.
Pochopila jsem a omluvila se mu.
Bylo mi deset a bráškovi asi šest.
Když máte tátu policajta, žijete ve strachu a nejistotě.
Když odchází do práce, jako dítě netušíte,
jakému se vystavuje nebezpečí.
- Parťáku. - Spi.
Pojď na lov.
Ty vole, celou noc chrápeš.
Mám hlad, jdem se nadlábnout.
- Fajn, ale řídíš. - No jo.
Jeho parťák tak tlačil, až se prohodili a on vycouval.
Minule jsme odpočívali, byla to tuším neděle.
Jen tak jsme zevlovali.
No a…
vedle mě ležela uniforma, a kluk povídá:
„Tati, až vyrostu, budu policajt.“
To je v prdeli.
Přesně.
Vidíš ty tupce?
A máme na večeři.
Datsune, jedete v protisměru.
Prý zastavili někoho, kdo jel v protisměru.
Chtěli ho zkontrolovat a hlavně zkasírovat, tak to prostě chodí.
- Dobrý večer, mládeži. - Dobrý večer.
- Jste v pořádku? - Ano, strážníku.
- Jste v protisměru. - Sakra.
- Nevšimli jste si? - Ne.
Vaše doklady, prosím.
- Technický a řidičský průkaz. - Hned to bude.
Co to má být?
- Přece techničák a řidičák. - Ale no tak, příteli.
To nestačí ani na řidičák.
Sedej, rychle!
Říkal, že když ho trefili, upadl a zavřel oči.
Kdyby zjistili, že ještě žije, přišli by ho dorazit.
Vydrž, zavolám posily!
Když přijely posily, dopadlo to jako obvykle.
Máme nedostatek sanitek, nikdo nepřijel, nevěděli, co si počít,
tak nahlásili, že kolega vykrvácí,
sanitka nikde, a že ho odvezou.
Hlásím Z-2 na X-13, opakuji, Z-2 na X-13, vezeme ho do nemocnice.
Nesundavej si to.
Nesmíme si sundavat vestu.
Když si ji někdo sundá a pak umře, ztratí nárok na životní pojistku.
Neboj, už tam budem.
Totéž platí o převozu.
Když umře cestou, odnese to ten, kdo s ním pohnul.
O to hůř jsme na tom jako děti i jako rodiče.
Žijeme s vědomím, že nás nikdo nechrání.
Postupem času mě povýšili na jeho hodnost, dohnala jsem ho.
Říkám: „Teď jsme si rovni,“ a on, ať si nic nenamlouvám,
že je služebně starší a zkušenější.
Když pochopil, že ho dokážu chránit, konečně mu nezbylo, než to přiznat.
Ale jenom písemně, do očí mi to nikdy neřekl.
- Ahojky. - Jak se máš?
- Všechno v pohodě? - Jo, běžte dál.
- Běžte. - Ahoj.
- Blahopřeju. - Díky.
- Jak se jmenujete? - Julia. Dobrý večer.
- Dobrý večer. - Je hrozně pozdě.
Mějte ohled na sousedy, ráno vstávají do práce.
Asi jste studentka a máte prázdniny.
- Ale lidi chodí do práce. - Já taky chodím do práce.
A všichni sousedi…
To jsou blbci.
Nechte toho, vy idioti!
- Tohle už přeháníte. - Vždycky se najde nějakej kretén.
Zašpinili jste policejní auto.
Nějak to vyřešíme, jen my dvě.
- Na sousedy seru. - To by stačilo, slečno.
- Slavíme život a lásku. - Tak dost, nechte toho.
Žij a nech žít, kreténe. Dobrou noc, strážnice.
Když pochopil, že ho dokážu chránit,
konečně mu nezbylo, než to přiznat.
Ale jenom písemně, do očí mi to nikdy neřekl.
Tady to mám.
„Holčičko, čím dál víc mě překvapuješ.
Dokazuješ mi, že máš sílu jít kupředu
a jsi rozhodnutá dosáhnout svých cílů.
Vidím, že máš nejlepší předpoklady pro tohle zaměstnání,
pro tuhle nebezpečnou, ale vzrušující práci,
ve které sloužíme občanům,
i když si toho mnohdy neváží.
Kéž ti Bůh dá odvahu a sílu, abys to zvládla.
Dávám ti všechnu svou lásku
a z celého srdce ti přeju…
abys dosáhla svých cílů.
S láskou, obdivem a úctou, tvůj táta.“
Konečně jsem se dočkala uznání.
Čus Hellboyi.
Ani nepozdravíš, chceš rovnou prachy?
Zasraný mince, to mi děláš schválně.
- Zapiš se. - Udělej to za mě.
Je to práce plná emocí.
Spousta slz, utrpení…
Můžou ti děkovat, nebo tě proklínat.
Není to jako v jiných zaměstnáních, kde je adrenalin jenom občas.
Tady nevíš dne ani hodiny,
adrenalin máš ráno, odpoledne i v noci.
Šplhal jsem na střechy, abych zavřel unikající plyn,
honil jsem zlodějíčky, srazila mě motorka…
Adrenalin jede nonstop, úplně ti zamlží mysl.
Jsem José de Jesús Rodríguez Hernández,
ale říkají mi Montoya.
Vyrostl jsem v sousedství Lagunilla.
Na Paraguayské ulici, přímo uprostřed drsné čtvrti.
Zažil jsem rány mokrým páskem, výprasky pantoflí…
Ale jsem mámě vděčný, protože navzdory dětství ve špatné čtvrti,
navzdory faktu, že jsme často strádali,
vyrůstal jsem totiž bez táty, se ze mě nestal vyvrhel.
Nezůstal jsem tam trčet.
Nespadl jsem do drog a dýlování.
Policajt musí být pořád ve střehu.
Nerad spím na hlídce a neustále si hlídám okolí.
V minulosti se mi nepozornost vymstila.
Myslím, že díky ostražitosti jsem pořád naživu.
Zažil jsem dvě přestřelky na rohu Ermitské a Tlalpanské.
Jeli jsme kolem, když vykrádali bankomat.
Jak jsme se objevili, okamžitě začali pálit, prásk, prásk.
Když zazněly výstřely, ztuhnul jsem,
ale vnímal jsem ten tlak a kolega na mě křičel:
„Tak střílej!“
Honili jsme je až k obchodu na rohu Tlalpanské a Ermitské,
a tam se mi zatmělo.
Nějakým záhadným způsobem jsem skončil na střeše Burger Kingu.
Když jsem přišel k sobě, neměl jsem pušku ani kevlarovku.
Podle parťáka jsem ji po těch parchantech hodil.
Nával adrenalinu je brutální věc.
Doslova vám vypne hlavu,
a když to pak odezní, říkáte si: „Fakt jsem tohle udělal?“
- Co ti dám? - Třicet.
Na co opalovák, tmavej seš dost.
- Hlavně se nespal. - Má strach, že se spálí.
Šel jsem k policii hlavně kvůli bráchovi.
Taky byl policajt.
Vzpomínám si, jak chodil domů,
vždycky měl nějakou čepici, bundu nebo tak, a vždycky mi to dával.
Jako kluka mě to dostávalo, byl jsem z něj hotovej.
Brácha se vždycky uměl oblíkat, byl to švihák, víte?
Považoval jsem ho za největšího husťáka.
Když sloužil v Tepitu, stavoval se doma.
Vodil svoje kolegy ze zásahovky, všichni měli samopaly.
Přijel obřím SUV, tzv. „psím kotcem“,
a přivedl dalších deset policajtů.
Vzpomínám, jak chodili k mámě na oběd.
Všichni v uniformách, samopaly si opírali o zeď.
Někdy mi je ukazovali, učili mě, jak se s nima zachází.
Po promoci nás přidělili do centra města.
Prakticky přímo tam, kde bydlím,
kde jsem vyrostl, kde jsem strávil celé dětství.
To by nedělalo dobrotu, tak jsem požádal o přeložení.
Nešlo o to, že mě lidi znali, ale že je tam vysoká zločinnost.
Bál jsem se, že mi něco udělají.
Že když někoho seberu, nějakého šmejda, zlodějíčka,
že půjdou po mojí rodině.
Sem nesmíte. Běžte na chodník.
- Proč bych nemohl? - Nejde to.
- Klídek, strážníku. - Hlídejte si ho.
Potřebuju se vychcat. No tak, nechte mě vychcat.
Dejte si pivko, strážníku.
- Musím se vychcat, vole. - Tak běžte tamhle.
Žiješ z mejch daní, kurva.
Uhni!
Díky mně máš co do huby, krucinál.
- Přestaň! - Kašli na něj.
O co jde? Dyť je to jenom strom.
Tady nesmíte močit.
Běžte tamhle.
- Tak pojďte, kluci. - Běžte tamhle.
Odveďte si ho.
To si necháte líbit?
- Nemůžu nic dělat. - Proč?
Lidská práva.
V USA už by bylo po něm.
Žiju v Miami, víte? Dovolit si to tam, tak skončí.
Jenže tady jsme v Mexiku.
Jel jsem zrovna na motorce, mám motorky hodně rád.
Byl jsem u policie už druhým rokem.
Podívám se na něj a povídám: „Nejseš náhodou Raúl?
Chodili jsme spolu na základku, vzpomínáš?
Lezli jsme na střechy a pouštěli draky.“
„Jak se máš, chlape?“ „Dobře.“
„Čím se živíš?“
Říkám, že jsem policajt, že jsem absolvoval…
A on na to: „Aha, dal ses na fízla.“
„A co ty?“ „Ale, spadnul jsem do průseru,
dostal jsem dva roky natvrdo.“
Vemte si, že jako kluci
jsme se navzájem chránili, někdy on mě, někdy já jeho.
Hrávali jsme si na ulici,
vídali jsme policajty nahánět jeho bráchy a další vyvrhele.
Není to zvláštní?
Jako děti na to koukáme a v dospělosti nás to potká.
On se dal na zločin a já k policii.
- Co je? - Zapomněl jsem si klíče.
- Mám tě! - Blbče!
Pojď sem.
Jdu pozdě.
Dalo by se říct, že slovo „partneři“ jsme vymysleli my.
Mezi partnery vznikne přátelství
a taky důvěra.
Partner není jen váš kolega, opravdu vám na tom člověku záleží.
Časem se s parťákem tak sblížíte,
že ho berete jako životního partnera.
III. TERESA A MONTOYA
Jak to začalo?
Já vám to řeknu.
Je to zvláštní, byla jsem totiž dlouho
na stejném okrsku, nějaké tři roky.
A přestože jsme dělali na témže místě,
nikdy jsem si ho nevšimla, až jednou konečně,
a přišel mi jako namyšlený frajírek.
Dělal si, co chtěl, myslel si o sobě kdovíco.
- Takže… - To tvrdí ona.
Je to pravda.
- Byl to frajírek. - Býval jsem fešák.
Až nás spolu jednou poslali na hlídku.
Měl dodávku plnou holek, co vůbec nic neuměly.
Nikdy jsem to Alonsovi neřekl, ale…
- Prostě měl auto plný holek. - Měli jsme dohlížet na pořádek.
Tak jsem nasedla a srovnala je do latě.
- A tenhle frajírek… - Je výcviková seržantka.
Mohly se z něj podělat, jedna ho hladila po vlasech…
Říkám si, co blbnou?
Nic jsem neřekla, protože měl vyšší hodnost,
sedla jsem si za něj jako jeho zástupkyně.
- Ostatní byli zelenáči. - Poslali ji na mě.
Sleduju ho, jak nedělá svou práci.
Celou dobu visel na mobilu, volal kamarádkám, dělal si, co chtěl.
Holky měly radost, že se můžou flákat, že mají šéfa pod palcem.
Kupovaly mu jídlo, flirtovaly a tak.
Měl jsem o 15 kilo míň.
Pak nás poslali na zátah do Cuatepecu.
Vzpomínám, jak sis sedla dozadu.
Sedla sis dozadu a…
viděl jsem tě v zrcátku.
Dívala ses na mě jakože: „Hm, fešák“.
Dělám si srandu.
Kecá. Každopádně jsem pak…
šla za náčelníkem a podplatila ho, aby mě přidělil k jeho jednotce.
A on souhlasil.
Ve svém předchozím vztahu
jsem těžce zanedbával rodinu.
Jednoho dne se odstěhovali.
Zůstal jsem sám.
Bylo to…
Doma to bylo jako v pekle.
Dětský pokojíček mi připomínal, o co všechno jsem přišel.
Všechno mi připomínal, neustále.
Začal jsem uvažovat o tom, že si vezmu život.
Nechtěl jsem k psychologovi…
aby v práci nezjistili, jak na tom jsem.
Po šichtě vždycky popíjel pivo na růžku.
Měl motorku, Suzuki 1000,
vždycky dopil pivo, otřel si slzy,
nastartoval, vyrazil jak blázen a ještě z dálky byl slyšet řev motoru.
Kolegové říkali: „Ten magor se zabije.“
Mám fotky, jak sedí sám, opilý,
oči od slz a vedle sebe psa, jako by to byl člověk.
Ptám se ho, proč to dělá, a on: „Protože jsem hajzl.“
„Kdo říká, že seš hajzl?“
Netušila jsem, že má Montoya problémy
kvůli rozvodu nebo tak něco.
Tehdy jsem ještě žila s Brandonovým tátou. Nikdy pořádně nepracoval a nic neplatil.
Do jeho 12 let, teď mu je 13,
jsem syna živila sama, platila mu školu, všechno.
Až jsem si jednou řekla dost a poslala muže k šípku.
Zjistili jsme, že máme tolik společného, až mi jednoho dne povídá:
„Uvědomuješ si, že jsme na tom stejně, že prožíváme ty samý sračky?
Procházíš si přesně tím samým, čím jsem si prošel já,
s tím rozdílem, že ty jsi máma a já byl hlava rodiny.
Tys makáš, abys uživila rodinu,
a já jim taky všechno obětoval.“
Představte si dva poldy, co mají pomáhat a chránit zákon,
jak sedí na hlídce a brečí si na rameno kvůli rodinným problémům.
Tehdy se prý zamilovala.
Začala mi nosit různé dárečky, čokoládu…
Třeba tohle, to jsem si schoval.
Psaníčko: „Ahoj lásko, ať máš krásný den.“
Ona to neví, ale tenhle dopis a spoustu dalších dárečků
jsem si schoval.
Podplatili jsme šéfy, aby nás dali k sobě.
- Hlídkový vůz číslo 810. - Byli jsme P-810-S1.
Začali jsme se vzájemně utěšovat.
Říkala jsem mu, ať se nikdy nevzdává.
Naučila jsem ho pokoře a nutila ho číst.
Jednou jsem byl v krámu zapsat protokol o pochůzce
a šel kolem prodavač růží.
Povídám: „Dejte mi tu nejhezčí, co máte.“
Pak říkám Terese, ať se dojde taky zapsat.
Když se vrátila,
dal jsem jí růži mezi zbraň a sedačku.
A říkám: „Děkuju za všecko, miláčku.
Hrozně jsi mi pomohla.
Ty…
jsi mi vrátila život.“
Dala jsem mu Umění války od Sun-c’.
Myslím, že změnil taktiku.
Omezil pití, přestal tak kalit.
Řekla jsem mu, že o sebe musí dbát, že to za něj nikdo neudělá.
Ať o sebe pečuje, ať dobře jí.
Donutila jsem ho naučit se zákon, teď by o něm mohl přednášet.
Hodně jsem ho ovlivnila.
Jsem na něj hodná, ale taky přísná.
Změnil se, protože ho držím zkrátka.
Nevím, kdy se to stalo, ale můžu vám říct, že mě miluje.
Ty zmetku!
Miluju tě, lásko. Miluješ mě taky?
Miluješ mě?
- Miluju tě. - Už budu.
Moc jsme si to na hlídce užívali,
kupovali jsme si pamlsky, oříšky…
Chodili na večeře.
- Vytvářeli jsme společné vzpomínky. - Pouštěli jsme se do honiček.
Jednou jsi vyběhla z auta, když přepadli obchod.
Chtěl jsem za ním jet, ale ona vyběhla.
- Chtěla tam vlítnout. - Do toho obchodu.
Co je?
Kolikrát ti mám říkat, že chci bez cibule?
- Stejně to vždycky slupneš. - Hrozně to pálí!
- Stěžuj si svým kočičkám. - Jakým kočičkám?
Nebuď tak agresivní, mám oči jenom pro tebe.
- A co všechny ty kadetky? - Ta nová holka je kočka.
- Ta nová kadetka. - Nech toho, ty zmetku.
Pomoc!
Stát!
Co blbneš?
To hned uvidíš! Stát!
Stůj, ty parchante!
Počkej na posily!
Hlásím X-4 u stanice Refineria.
Vyběhla z auta s pistolí v ruce.
- Chtěla jsem střílet. - Tak volám: „Hej!“
„Co blbneš? Vrať se! Nenech se zabít!“
Stůj, hajzle!
Stůj!
Ani hnout, hajzle!
Lehnout na břicho, ruce za záda.
Vedení si toho všimlo, šéfové zjistili, že spolu chodíme.
Říkávali: „Pošlete sem ty hrdličky.“
Říkalo se, že naše siréna vydává modročervená srdíčka.
Neříkali nám Teresa a Montoya, říkali nám Hlídka lásky.
Říkali: „Pošlete Hlídku lásky.“ Dokonce i lidi od pouličních kamer.
Všichni se toho chytli, a tak vznikla Hlídka lásky.
Co se stalo?
Otočím se a vidím přijíždět policejní dodávku.
Co se stalo?
- Vydržte. - Co se děje?
Oni…
Musíme přemístit generátor.
Mějte strpení, než to předěláme. Na chodbě máte když tak občerstvení.
Než se to vyřeší, vyklidíme set.
- Můžu jít na záchod? - Jasně.
Vyvenčete psa, než to tu doděláme.
Jak dlouho to potrvá?
Asi čtvrt hodiny. Venku je zatím občerstvení.
Fajn.
Tak jo, stopněte to.
IV. JAK SE PŘIPRAVUJE HEREC
V BŘEZNU 2019 HERCI MÓNICA DEL CARMEN A RAÚL BRIONES
ZAČALI PRONIKAT DO ŽIVOTA MEXICKÝCH POLICISTŮ
STRÁVILI 101 DNÍ NA NĚKOLIKA AKADEMIÍCH
A SLEDOVALI STRÁŽNÍKY NA POCHŮZKÁCH V RÁMCI PŘÍPRAV NA ROLE TERESY A MONTOYI
Raúle.
Jak se máš?
VZHLEDEM K PRAVIDLŮM AKADEMIÍ SVÉ ZÁŽITKY NAHRÁVALI NA MOBILY
Chci poděkovat, že už to začalo,
že začalo nové dobrodružství, tenhle nový projekt.
Začátek nové postavy, tohoto výtvoru.
Míříme na policejní akademii.
Autobus hrozně drncá,
je tu strašný hluk.
Myslím, že kdo má všech pět pohromadě,
by nechtěl být policajtem.
K čemu?
Je tu hrozný nával, fronta lidí,
víc mě k tomu nenapadá, krom toho, že mi hrozně buší srdce.
Dnes jsme měli první den výcviku
na Policejní univerzitě Mexico City.
Jedna věc mě dojala, ačkoliv mě nijak nepřekvapila.
Zjistila jsem, že drtivá většina účastníků
je domorodého původu, s podobnými rysy, jako mám já.
Brali jsme spoustu předmětů, které by mě v životě nenapadly.
Měli jsme lekci o trestním právu pro mladistvé,
kurz první pomoci,
průpravu pro pohotovostní jednotky,
kurz policejní obrany a fyzické zdatnosti.
Učili nás o policejním pronásledování, jak zajistit mrtvolu,
jak provést zatčení a odvést zatčeného do vazby.
Vždycky jsem se policajtů bál.
Nemyslím, že někoho chrání.
Když vidím hlídku, neřeknu si…
že mě chtějí chránit, ale že mě chtějí obrat.
Policajti tvoří zvláštní hranici mezi mocí a společností.
A jelikož jsem nevěděl, jak to má dneska probíhat,
ani jsem se neostříhal, přišel jsem jak samtusák,
samozřejmě bez uniformy, takže jsem byl hnedka za exota.
Dneska nám dali pěkně na prdel s PR-24.
Cvičili jsme krytí shora, vnější a vnitřní,
krytí ran od pasu a podpásovky.
Bavili jsme se s Raúlem o tom, co pro nás představuje obušek,
co představuje pro civilisty a demonstranty,
pro ty, kdo zažili policejní represi.
Byli jsme v takzvané Vesničce,
což je část akademie, taková simulovaná vesnice,
kde mají domy a ulice.
Tenhle studijní proces…
mi připomíná hereckou práci.
Sice se probírá jiná látka,
ale neustále se simulují různé situace a konflikty.
Právě jsem se vzbudil po dni stráveném na akademii.
Zranil jsem si loket.
Na což vůbec nejsem hrdý.
Bavil jsem se se zástupcem náčelníka,
a ten mi řekl, že spousta kluků je tu jenom kvůli penězům.
Nezajímá je to, sotva prolezou. „Dělám to jenom pro peníze.“
„Chce se mi hrozně spát, vytáhli mě v pět ráno.“
„Vím, že bych se měl učit, ale jsem hrozně línej.“
„Výcvik trvá jenom půl roku.“
Je to hrozně málo na to, aby z někoho byl dobrý policajt.
Nestihnou se naučit všechny správné postupy
a zároveň vstřebat potřebné předpisy a zákony…
Jak chcete za půl roku vycvičit někoho,
kdo o to vlastně ani nestojí a donutily ho okolnosti,
říct, že bude skvělým poldou, že vyfasuje zbraň,
se kterou pak smí někoho zabít,
a že když to neudělá, zabijou oni jeho?
Vidím svoje kolegy a kolegyně,
jak se na ně sypou informace,
aniž by dostali čas je pořádně vstřebat a pochopit.
Spousta z nich má jenom základku,
pár jich dodělalo střední.
Byl tam jeden týpek, co pořád něco mlel.
Nevím, o co šlo, ale zaslechl jsem, jak říká:
„Mám víc prachů než vy všichni dohromady,
klidně vám ukážu účet, já nečekám na vejplatu jak na smilování.
Mám víc prachů, než ty si vyděláš za rok.“
A někdo na něj: „Tak co sem lezeš, kreténe?“
Všichni se mu začali posmívat: „Co sem lezeš, blbečku!“
Pak přišla hodina plavání,
kde mě to dostalo, fakt mě to naprosto dostalo,
mnohem víc než jindy, protože…
náš instruktor Armando
nás nutil skákat z trojky a ze sedmičky
do vody, do bazénu.
„Jsem policajt a někdo mě pronásleduje,
musím okamžitě skočit do vody.
Kašlu na to, jak dopadnu, jestli je ledová,
třesou se mi fajfky a nechci, aby někdo viděl, jak jsem vyděšenej.“
Sleduju ostatní, jak se snaží vypadat drsně,
ale když přijdou k okraji, probudí se v nich vyděšené dítě,
a s kolegou si děláte srandičky typu: „Haha, jsem posranej strachy.“
Jsem posranej strachy, sakra.
Tam nahoře je to jiný, musíš se dívat před sebe,
abys neviděl, jak jsi vysoko,
a nevíš, jak silně dopadneš.
Dělají se ti závratě, musíš se tomu odevzdat a prostě skočit.
Máš pocit, že to trvá věčnost, že nikdy nedopadneš do vody.
Tak vnímám práci policajta.
- Vemte to nakrátko. - Nakrátko?
- Ano, prosím. - Jak je libo.
- Prohrál jste sázku? - Tak nějak.
Jdu k modrým.
Vypadám jako polda?
Ostříhání tomu rozhodně pomůže.
Co by měl policajt mít?
Chce to mít rozhodnost
a pořádný koule.
Řádí tu hrozná zločinnost.
Důvěřujete policii?
Důvěřovat? Ne. Nevěřím institucím.
Zákony chrání spíš delikventy než normální občany.
- Myslíte, že za to můžou zákony? - Samozřejmě. Zákony od těch nahoře.
Papaláši si umí tak akorát sednout
a udělat si selfíčko, aby vypadali, že něco vykonali.
- Dostal jste se do křížku s policií? - Poslední dobou ne, ale před lety ano.
- Jak to? - Že jsem byl hipík.
Raúl Briones Carmona.
David Brandon Ramírez Vega.
Robinson Amadeus Domínguez Rosas.
Mónica.
Gustavo Caballero Lara.
Daniel Figueroa Rocha.
Ruiz Valencia Carina.
Vega Luna Eric Ivan, městský kadet.
K službám.
Je mi 32.
22 let.
23.
Je mi 21.
V prvé řadě to bylo z nouze,
ale taky proto, že můj táta byl policajt.
Bavily mě jeho historky a příběhy.
Proto se chci stát policajtem.
Otěhotněla jsem hodně mladá a nemohla jsem k policii,
až teď mám konečně šanci.
Je to jako se vším, někdo se sem chodí flákat
a někdo chce opravdu být policajtem.
Naše společnost je prohnilá.
Země je prolezlá femicidou.
Nejde o peníze, ale o pocit, že můžu pomáhat lidem.
Policista obětuje život za lidi, které ani nezná.
Bojím se, že se mi něco stane a rodina zůstane beze mě,
ale jdeme do toho s vědomím, že se může stát cokoliv.
Vedení nám tvrdí, že strach je dobrý.
Myslím, že se všichni bojíme vyrazit do ulic,
ale právě proto to děláme.
CVIČIŠTĚ ČEST – VĚRNOST – ODVAHA
ODVAHA – ČEST – OBĚTAVOST
Přešli jsme na…
Městskou policejní akademii v Neze.
Funguje to tady jinak.
Myslím, že výuka je dělaná víc na míru.
Krok vpřed…
Teď!
Jsme všichni v jedné skupině.
Dává nám to větší pocit jednoty.
Čelem vzad!
Vpravo v bok!
Před spaním jsem myslela na to,
že je tu plno zranitelných lidí,
co se snaží stát silnějšími, aby nás mohli chránit.
Stát! Policie!
Stát! Policie! Ustaňte v činnosti!
…tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
Raz, dva, tři, nahoru!
Musejí věřit, že jsou policajti,
musejí věřit v uniformu,
musejí věřit, že jim dává sílu.
Musejí jednat z pozice autority.
Ha, ha, ha! Jak mě to rozesmívá!
Vyrazit jako četa, v počtu 24 lidí, byl hodně silný zážitek.
Říkal jsem si, co na to asi zločinci,
jestli se nám vysmívají,
jak běžíme…
křičíme nesmysly…
většina z nás tlustá jak prase.
Přemýšlet o té konfrontaci
mi pomohlo být pyšný na to, že jsem členem téhle nové skupiny.
Panovala hodně vysoká morálka,
což mě moc potěšilo.
Zamířit!
Vyberte si cíl.
Zaměřit na jiný cíl!
Jemně, stačí pár centimetrů.
- Rozumíte? - Rozumíme!
Všichni!
Woody nám říkal: „Tupci se nechají zabít,
blbci, co nestihnou ani tasit zbraň.
Koupí to, protože čumí do mobilu,
protože nedávají pozor, protože jsou blbí, protože jsou to tupci.
Umřou bez cti, aniž by se bránili, aniž by tasili zbraň,
protože jsou blbí a nepozorní.
Nepřilep to na drát.
Ale…
Ať to nepřilepíš na drát.
Není moc na výběr.
Sledujte tu elektroniku, máme nejmodernější střelnici.
Vzpomeňte na základy střelby.
Nezapomínejte dýchat!
Zmáčkni to. Dobře.
Zůstaňte v pozici, jen vás koriguju.
Takhle, ano?
Tak jo, zmáčkněte to. Pořádně.
To je ono. Ještě, nepřestávejte!
Dokážete to!
To je ono!
Nádech a výdech.
- Dýchejte. - Nádech a výdech.
Soustřeďte se. Nádech a výdech.
Ještě jednou, nádech a výdech.
- Znova, Carino. - Zvednout, zamířit, pal!
Výborně! Ještě jednou!
Ještě jednou! Sklopit.
Nádech.
Výdech.
Nádech.
Výdech. Zvednout! Zamířit, pal!
- Zmáčkněte to! - To zvládneš, Araceliová.
Že já se na ten film nevysral.
Co mi je po tom, jak funguje policajt.
Mám policajty na háku.
Nebudu předstírat, že je to nějakej odvaz,
beztak se tenhle video diář do filmu nedostane.
Proč se nemluví o tom, jak je policejní práce na hovno?
Co cítí policajt, když mu nadáváte? Co cítí chlap za mřížema?
Jaký to je, když vám někdo zdrhne? Jaký to je, když vám někdo nabízí prachy?
A co všechno to násilí?
Kdy se to všechno tak posralo…
že akademie verbujou zástupy kadetů,
protože je obrovská nouze o policajty?
Protože umírají?
Jenže já nebudu policajt, ne opravdickej.
Po mně nikdo střílet nebude.
Budou na mě křičet: „Akce! Stop!“.
A hotovo, pak si dám pauzu a kafíčko.
Šedesát patron.
Akce!
- Dobrý den. - Zdravíčko. Tady máte.
- Prosím. - Díky.
Další!
Pamatujte, že nejsme supermani, dávejte na sebe dobrý pozor.
Na každého doma někdo čeká.
Radši se pokřižuju.
Ať se nám daří.
Všichni na nás zírají.
Určitě si říkají, na co máme ty obří kamery.
- Abychom nekradli. - My přece nekradem.
To je něco jinýho.
Centrálo, jsme na 110.
A co ty? Líbí se ti u policie?
Ještě nevím, je to dost nezvyk.
- Jasně, to chápu. - Upřímně řečeno, policajti mě děsili.
Někteří doteď.
Lidi policii nevěří.
Je to těžký.
Jako kluk jsem myl policajtům auta.
Aha.
- Znal jsem spoustu poldů. - Proto tě to zaujalo.
Popravdě…
- Vždycky se ke mně chovali hezky. - Jednali s tebou fér.
- Jo. - To je fajn.
Kupovali mi jídlo, dávali mi spropitný.
Bral jsem je jako…
někoho, kdo se mnou jedná s úctou.
Jasně.
Jenže pak se můj názor na policii změnil.
Proč se změnil?
Začal jsem si všímat situací, kdy policie…
nedělá svou práci, pouští zločince a tak.
Neměl jsem k policajtům…
- Důvěru. - Přesně. Bál jsem se jich.
- Lidi jsou různý, nemyslíš? - Jasně, souhlasím.
Jsou dobrý a špatný policajti, stejně jako jsou dobrý a špatný občani.
Tak to prostě je.
Když umře policajt, nikdo to neřeší, ale sejmeš šmejda a lidi se můžou posrat.
Když ho zatýkáš u baráku, vyběhne na tebe celá čtvrť.
Sousedi vždycky drží při sobě, i kdyby to byl král šmejdů.
Budou ti bránit, zkusí tě zmlátit,
třeba tě i zabít.
A stěžuje si někdo? Ne.
Nikdo, ani média, ani lidi od lidských práv,
nikoho nezajímá, když umře policajt.
Nebojíš se, že když jsi teď u nás,
že se dostaneš do nějaké potyčky?
Víš, proč se ptám? Mám z tebe dojem…
že jsi z dobré rodiny, že bys neublížila mouše.
Ne, fakt.
Nemáš na to povahu, aby z tebe byla dobrá policajtka.
Ne?
Jsem nervózní z toho, že budu muset někoho šacovat.
Mám strach, že to zvorám, že se jich budu muset dotýkat a tak.
Bojíš se, že tě lidi nebudou respektovat?
Netvrď mi, že se vám to pořád neděje.
- Jasně. - Že jo?
Plivou na nás, bijou nás, pořád nám někdo nadává.
- Kolik ti je? - Třináct.
- Třináct? - Jo.
- Kde máš mámu? Ty jsi její sestra? - Je v práci, v centru.
A táta?
To on jí zlámal žebra.
Proč tě zbil?
Říká, že ji máma prodala nějakému muži.
- Je to pravda, zlatíčko? - Prý byla znásilněná.
Mimo jiné.
Víte, proč nás zavolaly?
Abychom je vzali do domova, chtějí odsud pryč.
Všechno, cos nám řekla, broučku,
úplně všecičko, musíš říct i jim, a oni vám pomůžou. Ano?
- Odvezete je? - Ano, hodíme je tam.
- Děkujeme. - Bez problému.
Moct někomu pomoct je bezva pocit,
ale řekni mi upřímně, co to v tobě vyvolává?
Jak to cítíš v nitru?
Když je někdo agresivní,
křičí na tebe, nadává, uráží tě a ty se před ním rozbrečíš,
bude tě mít za slabocha a zneužije toho.
Musíš něco vydržet.
Jasně.
Když vidím zraněné nebo mrtvé děcko,
je to hrůza, strašný pocit, protože myslím na vlastní rodinu.
Jsem José de Jesús Rodríguez Hernández.
ale všichni mi říkají Montoya.
Na rohu Ermitské a Tl… Na rohu Ermitské a Tlalpan…
Zažil jsem dvě přestřelky na rohu Ermitské a Tlalpanské.
Jeli jsme kolem, když vykrádali bankomat.
Pojď sem.
Kdo jsem? Jsem María Teresa Hernández Cañas.
V současné době pracuji jako policistka.
U policie sloužím už 17 let.
„Řekla jsem mámě, že se dám k policii.“
„Řekla jsem mámě…“
„Ty ses zbláznila…“ „Už rok se válím doma.“
„Že se dám k policii, že se už rok válím doma“.
„Řekla jsem mámě, že se dám k policii.“
„Ty ses zbláznila, táta se vztekne.“
„Proč? Když chce, abych makala, tak budu dělat práci, jakou chci já.“
Na rozdíl od většiny kolegyň, svobodných matek, jsem neměla děti.
Byla jsem jedna z nejmladších, říkali mi „miminko“.
Drtivá většina policistek v Mexiko City,
tak 90 %, čili skoro všechny, jsou svobodné matky.
Policajti jsou jako herci.
Můžeme hrát drsňáky,
nebo slabochy.
Předstíráme v realitě.
Nepředstíráme ve fantazii.
Když si oblékáš uniformu, bereš na sebe velkou zodpovědnost,
musíš tu roli dokonale zahrát.
- Těžko se to pamatuje. - Musíme se přetvařovat.
Takže…
- To tvrdí ona. - Je to pravda.
- Byl to frajírek. - Býval jsem fešák.
Až mě k němu jednou přidělili na hlídku.
Měl dodávku plnou holek, co vůbec nic neuměly.
Nikdy jsem to Alonsovi neřekl, ale…
Říkávali: „Pošlete sem ty hrdličky.“
Říkalo se, že naše siréna vydává modročervená srdíčka.
Neříkali nám Teresa a Montoya, říkali nám Hlídka lásky.
- Neublížil jsem ti? - Ne.
V. KONEC HLÍDKY LÁSKY
Dobrou chuť.
- Máš ještě hlad, zlato? - Nic studenějšího neměli.
- Na. - Boha jeho.
Říkal jsem tomu frajerovi, ať ji přestane mlátit, nebo to schytá.
Počkej tu.
Přeparkování pár motorek zvládnu sama.
- Fajn. - Ne, abys mi sežral nanuka.
- Dobrý večer. - Dobrý večer, mladíku.
Jsem María Teresa Hernández, strážnice z místního okrsku.
- Co byste ráda? - Co to má znamenat?
- Jak to myslíte? - Blokujete veřejný chodník.
- Řeknu jim, ať přeparkujou. - Pane.
Zavolám dopravní policii, aby ty motorky odtáhla.
Co se děje, Abelito?
- Dobrý večer. - Zdravím.
- Jak se máte? - Fajn, díky.
Velitel Rueda moc dobře ví, že tady náš klub dělá srazy.
Neděláme problémy… Co si to píšete?
- SPZky. - Proč?
- Není to poprvé, co tohle řešíme. - Nikdo si nikdy nestěžoval.
Náš okrsek dostal řadu stížností.
- Vůbec o ničem nevím. - Není to poprvé.
Nechte mě mluvit!
Tohle je poprvé, co to řešíme, a vy určitě chcete prachy.
- Není to poprvé, co parkujete… - Řekla si o peníze?
Řekl jsem, že přeparkujem…
Chtěla prachy, nebo ne?
- Zrovna jsem jí říkal, že… - Buď chlap, vole. Tak řekla si o prachy?
- Jo, chtěla zaplatit. - No vidíš, a je to.
Chtěla jste nás vyždímat, ale to máte smůlu.
- Víte, kdo já jsem? - To netuším.
Jsem poslanec, zákonodárce.
Dělám v parlamentu, ty zasraná uniformo, jen počkej.
- Pane, nemusíte… - Nemávejte na mě tou ručičkou!
Mluvím s tebou. Opovaž se… Zasraná indoška.
Pěkně sis to posrala!
Proč si to komplikujete, strážnice?
Dík, žes přišel.
- Sorry, že tě otravuju. - Neřeš to.
Nějakej papaláš.
Přijelo policejní auto s nějakým pohlavárem.
A ten chlap mu povídá: „Ta ženská neví, co se sluší a patří.“
Sotva jsem šéfa pozdravila, řekl mi, ať sklapnu.
Že mají nahrávku, jak si od toho chlapa a od majitele hospody beru úplatek.
Tak říkám: „Kdyby to byla pravda, tak jste sem nejezdil.
Klidně mě obviňte z vydírání, jen ať se to vyšetří.
Měli jsme po šichtě, tak jsme se vrátili na okrsek.
Jakmile jsme vešli, kolegové na nás spustili:
„Co jste to provedli, volové?“ Byli jsme v šoku.
Všem se to už doneslo.
Kdo jsi?
- Kdo jsem? - Ano, kdo jsi?
Jsem María Teresa Hernández Cañas.
V současné době pracuji jako policistka.
U policie sloužím už 17 let.
Co ještě chceš vědět?
- Kolik ti je? - Je mi 34.
Pověz mi, co se stalo potom,
jaký měl ten incident s motorkama dopad?
Následky toho střetu nás pronásledují doteď.
V prvé řadě nám sebrali auto,
což bylo dost nefér, protože jsme jen dělali svou práci.
Bylo to nespravedlivé, ale nešlo jenom o nespravedlivost,
beru to jako totální podraz.
- Jak se jmenuješ? Neřekl jsi mi jméno. - José de Jesús Rodríguez Hernández.
Ale všichni mi říkají Montoya.
Byl to konec Hlídky lásky?
Jo, Hlídka lásky si to odskákala,
ale nejhorší na tom je, že jsme jen dělali svou práci.
Tu událost jsme si vyžrali i s úrokama.
Trestali nás.
Montoyu na měsíc strčili na křižovatku Periférica a San Antonia,
na nadchod, kde chcípnul pes.
Teresu chtěli dokonce suspendovat.
Byla na koberečku u vedení, vyhrožovali jí a nutili ji dát výpověď.
Byl to masakr, Alonso.
Převeleli mě o čtyři čtvrtě dál,
na ulici, kde se vůbec nic nedělo, kde byla nulová kriminalita,
kde nebyl ani záchod nebo restaurace.
Po čase jsme šli za velitelem a říkáme mu:
„Tak co? Vzali jste nám auto,
degradovali jste nás na pochůzkáře, jak dlouho to ještě bude trvat?“
A on, že to nezáleží na něm, že má rozkazy shora, že nás mají zlomit.
Šéf mi povídá:
„Tebe vezmu zpátky, ale ji tam nechám, dokud se nepoučí.“
Říkám, že jestli ji zlomí, tak to ode mě schytá.
Že když mi nepomůžou úřady, vyřídím si to s ním jinak.
Štve mě, že policajti nemají odvolání.
Nemáme vůbec žádné jistoty, žádné záruky.
Nechrání nás ani vedení, ani obyvatelstvo.
Někdy se stydím říct, že jsem policajt.
Ze strachu, jak se mnou budou lidi jednat.
Proto ženě i kolegům pořád opakuju,
že už mám policie po krk.
Jste oběti?
Dobrá otázka.
Jsme oportunisti.
Jsme hlupáci.
Vyčítají policajtům, že berou úplatky.
Často se policajtům vytýká…
že zneužívají pravomoci.
Ale nikdo se už neptá, proč to děláme.
Jsou takoví, co ti řeknou: „Já to dělat nebudu, nechci mít průser.
Nechci brát úplatky, je mi to proti srsti, je to o průser.
Nechci nikoho vydírat.“
Ale spousta z nás to dělá, vydírá lidi a říká si o úplatky,
protože korupce prostě nikdy nevymizí.
Komu se to vyplatí? Asi všem.
Občanům, strážníkům i vedení.
Když někdo projede na červenou,
dostane za něco pokutu nebo skončí v cele,
milerád zaplatí, aby nešel před soud,
a takhle to začíná, policajt si nemusí o nic říkat.
Občan ví, že něco provedl, a sám nabídne úplatek.
A když potřebuješ peníze, abys mohl vůbec dělat svou práci,
takhle je získáš.
Všichni si jdou na ruku, protože já dostanu od občanů,
část musím dát šéfovi, a tak to pokračuje až nahoru.
Všichni si přijdou na svý.
Potřebuju minimálně 400 pesos, abych mohla vůbec pracovat.
Na den.
Deset pesos pro zbrojmistra.
Proč? Protože chci neprůstřelnou vestu,
která bude jakš takš čistá.
Nezaplatím, dostanu špinavou vestu.
Jestli chci kloudnou pistoli, což je pro mě Pietro Beretta,
vysolím dalších deset pesos. Spočítejte si, kolik je to za měsíc peněz.
Pokud chceš jezdit hlídkovým vozem, zas musíš někoho podplatit.
Naučte se chovat!
Za měsíc si vydělám sotva 2200 pesos čistýho.
Zkus z toho uživit rodinu, najíst se,
platit si dopravu a ostatní výdaje.
Kéž bych byl policajtem, kterým jsem býval.
Ráno vstát a těšit se do práce.
Chtít pomáhat lidem.
Jsem zklamaná.
Měla jsem o policejní kariéře dost odlišné představy.
Platí mi, ať pracuju dobře nebo špatně, tak proč se vůbec snažit?
Šel jsem k policii, protože jsem tu práci měl rád,
ale oni…
mi ukázali, že to je kravina.
Po 17 letech u policie ti můžu říct, že nejlepší to bylo na akademii.
Zažít výcvik bylo tak úžasné a vzrušující,
že jsem si užívala i pochody a ukřičený dril v pět ráno.
Bavilo mě zhluboka dýchat a sledovat okolí.
Ze dvora akademie byly vidět jenom špičky hor.
Někdy jsem byla tak nadšená, že se mi chtělo brečet štěstím.
Na konci výcviku nás čekala zkouška odvahy.
Přišli instruktoři a řekli nám:
„Prošli jste fyzickou průpravou, zbývá jen složit zkoušku odvahy.“
Nechtěla jsem skočit, neumím ani plavat.
Přivázali nás na lano a řekli, ať skočíme,
že tady nejde o plavání, ale o to prokázat rozhodnost.
„Až skočíš, tak tě vytáhnem.“
Což byla lež, protože než mě vytáhli, schválně mě nechali skoro utopit.
Všechno mě bolelo, celá jsem se třásla, ale byl to jenom strach.
Když jsem se zklidnila a strach odezněl,
byla jsem na sebe hrdá.
Řekla jsem doma, že jsem skočila z můstku.
Ukázala jsem jim modřiny, ale byla jsem na sebe pyšná.
Pořád děláme, co můžeme, abychom si kryli záda.
Každý den mu říkám, že ho miluju.
On tvrdí, že to ví, ale stejně mu to říkám.
To je, co? A život jde dál.
Přemýšlíme o výpovědi, hledáme možnosti, jak z toho ven.
Nikdo nám nepomůže, musíme si poradit sami.
To je, co?
V ZIMĚ 2019 DALI TERESA S MONTOYOU VÝPOVĚĎ
A ODEŠLI Z ŘAD POLICIE V MEXICO CITY
Překlad titulků: Jiří Nehyba