Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-DOKUMENTTI
"Kun kuulet sireenien laulun saapuvan yhä vain lähemmäksi,
rukoile, etteivät ne laula tänä iltana sinulle."
Komisario Daniel Alatorre.
Kolmannen alueellisen poliisien runokilpailun voittaja.
Kaks-viis, C-4, keskus.
Keskus, raportoin jo, että Tango 45 on hoitamassa 16:a Palaciolla.
Kaikki kyydissä Tango 41:ssä. Vain se yksikkö ehtii paikalle…
Apua pyydetään. Naista, 52, ja hänen poikaansa -
seuraa kaksi miestä moottoripyörällä Aurrerán supermarketin lähellä.
Kaksi minuuttia kohteeseen.
Mies tajuissaan, 23-vuotias nainen tajuton. López ja Flamingos.
Pyydän vahvistuksia, 81.
Kertokaa pian, jos menette sisään.
C-4 Perlan keskuksesta…
Kasi-nolla-ysi, kerro 94:si.
Kasi-nolla-ysi, mikä on 94:si?
Täällä 809.
Mikä on 94:si, 809?
Olen Euzkarolla.
Ylitän kohta Misteriosin.
Constancialla pyydetään 66:a…
Constancia mikä?
…osasto seitsemän. Constancia, toinen ja kolmas kerros, F-asunto.
Viisi minuuttia. Menen kohti K-100:aa.
Kaksi täällä, olen kolmannella.
Hän menee läpi Portalesin ja…
Se on kaksi. Siellä on 37.
Pastizalissakin on tulipalo.
Siellä on kai räjähtänyt…
Hittolainen. -…Punaisen Ristin yksikössä.
Siirtykää jalkakäytävälle.
Tämä vitun kusipää…
Annan ohjeet, Chaineli ja San Cristóbal.
He kertoivat taistelusta, 252. He eivät ole enää siellä. Nyt 11:llä.
Siirtykää jalkakäytävälle.
Partio pyytää minua selvittämään,
onko sieppauksen vastaisen vihjelinjan numeroa.
Kolme-neljä, ennen Maravillasia.
Iltaa, konstaapeli.
Hyvää iltaa. Onko tämä Constancia 25? -Kyllä. Onko ambulanssi matkalla?
Keskus, täällä on 809.
Olen K-100:ssa, Constancia 25:ssä. Jatkan K-11:ä.
Seiska-neljä Posada 41:lle.
Victor 44 ilmoittaa, että heillä on mukanaan alaikäinen.
Apteekissa. Vahvistakaa.
Vahvistan sen viidessä minuutissa.
Avenida Ocho 40:ssä, Las Águilasissa, pyydetään 12:a paikalliskanavia pitkin.
He kertoivat, että kuorma-auto törmäsi vaatekauppaan.
Saavuttuani puhuin kaupan omistajan kanssa,
ja hän sanoi, että törmännyt auto oli ruskea Ford.
He pääsivät sopimukseen keskenään. Ei lisättävää, palaamme viidessä.
Keskus, täällä on 809.
Voin vahvistaa, että Z-14:ää tarvitaan heti.
Keskus, täällä on 809.
Vahvistan, sitä tarvitaan K-100:ssa.
Constancia numero 25 tarvitsee Z-14:n heti.
Tulossa viiden tai kahdeksan metrin päästä, yksiköt ovat 29:ssä.
Lähestytään…
Hyvää iltaa, konstaapeli. -Iltaa, herra.
Olemme odottaneet kaksi tuntia…
Näyttäisittekö, missä asutte?
Kyllä, onko ambulanssi matkalla?
Kuten sanoin, rouva, olen kutsunut ambulanssin.
Se tulee. -Halusimme ambulanssin, emme poliisia.
Tulkaa. Se on kamalaa.
Odotamme ambulanssia.
Se tuli. -Emme pyytäneet poliisia.
Pyysimme ambulanssin kaksi tuntia sitten.
Mitä he sanovat?
Mitä?
No?
Eikö mitään?
Autatko meitä?
Paskat siitä.
Halusin vain nähdä.
Hei, arvaa mitä.
Olen pahassa liemessä.
Olen naisen luona, joka synnyttää, eikä Z-14 ole täällä.
Anna sen ämmän oman puhelimen numero.
Sen keskuksen ämmän.
Yritä saada yhteys Z-14:ään. Tämä on vakavaa.
Tuntuu kamalalta.
Hengitä syvään.
Keskus, täällä 809. Mitä tapahtui Constancia 25:n Z-14:lle?
Keskus, hei. Tämä nainen on vaarassa.
Naapuritkin ovat vihaisia. Missä Z-14 on?
Ymmärsin, että 142, kadulla 15, numerossa 12.
Naapureiden välinen 29.
Ota yhteys Daniel García Péreziin.
Numero 200 on siellä 11 minuutin päästä.
Ja 114-Alpha, eikä 146 ollut 91 enää.
Hengittäkää, rouva.
Juuri noin. Hengittäkää.
Hyvä. Juuri noin.
Se on ohi. -Rauhoitu.
Akatemiassa ei ollut ensiapukurssia tai -koulutusta.
Ajattelin: "Mitä teen?"
Puhuin suoraan herran kanssa.
Sanoin: "Minulla on hanskani."
Koska kannan yleensä välineitä, jotka olen ostanut itse.
Yritän kantaa niitä aina mukanani.
Sanoin: "Minulla on hanskat, mutta olen rehellinen,
minulla ei ole lääketieteen koulutusta."
"Ei, kutsu ambulanssi!" Sanoin: "Olen pyytänyt sitä.
Roolini on paikantaa sijainti -
ja vahvistaa ambulanssin tarve, jotta ambulanssi voi tulla."
Nyt hän tulee! -Noin. Työnnä. Juuri noin.
Melkein perillä.
Juuri noin.
Juuri noin!
Työnnä!
Juuri noin!
Melkein. -Sieltä hän tulee.
Juuri noin, työnnä!
Juuri noin, rouva!
Noin sitä pitää. Pystyt tähän!
Noin!
Melkein perillä!
Työnnä!
Noin!
Tunnetko tuon? -Se on ohi.
Ihan rauhassa vain. Katso. Teit sen.
Yhdessä vaiheessa näin niin paljon verta, napanuoran ja kaiken,
että en keksinyt muuta kuin että otin puhelimeni.
Koska mieheni oli töissä,
soitin hänelle kännykkään ja sanoin: "Arvaa mitä?
Autan synnytyksessä. Soita ambulanssi." "Oletko hullu?"
Sain tukea mieheltäni.
Nainen alkoi taas vaikeroida: "En kestä kipua!"
Ajattelin: "Synnytit jo. Mitä muuta haluat?"
Käskin hakea kattilan. Mies ihmetteli.
Sanoin: "Istukka aiheuttaa kivun. Se ei ole tullut ulos.
Anteeksi vain.
Tämä ei ehkä ole puhdasta, mutta käytämme näitä."
"Toki, konstaapeli."
Sanoin: "Jos annat luvan, tähän liittyy riskejä.
Jos tämä onnistuu, kaikki hyvin, jos ei, tämä on vastuullani,
koska minä tein tämän päätöksen."
Hän antoi minulle lasten sakset.
Sanoin: "Enhän minä noilla voi leikata."
"Millä muilla?"
Muistan hyvin, aivan tarkasti,
että ambulanssi saapui klo 1.50.
Ensihoitajat saapuivat, ja kaikki kirosivat heitä.
He eivät melkein päässeet sisään tönimisen takia.
He sanoivat: "Vauva syntyi." "Niin."
He sanoivat: "Se syntyi jo. Mitä pitäisi tehdä?"
Mutta sitten he kääntyivät: "Missä istukka on?"
Me kaikki tiedämme, että ensihoitajat taistelevat siitä,
koska lääkärit käyttävät sitä kasvohoidossa.
"Anna istukka." Sanoin: "Ei, minä otan sen."
He juhlivat minua, kun lähdin.
"Kiitos, konstaapeli. Onneksi olkoon."
He tarjosivat kahvin ja leivoksen.
Rouva soitti ja sanoi:
"Konstaapeli, halusin kertoa, että mieheni ja minä -
päätimme antaa nimen Teresa."
Sanoin: "Ei, vihaan nimeäni. Miksi teitte niin hänelle?"
Nimeni on María Teresa Hernández Cañas.
Olen ollut poliisivoimissa 17 vuotta -
ja olen 34-vuotias.
POLIISI
LIITTOVALTION POLIISI
HERÄTYS 16.37
Natasha.
Kun aloitin, menin Morelosiin,
joka on Tepitossa. Minut lähetettiin rangaistukseksi.
Pomo lähetti minut. Minun piti oppia nöyryyttä,
koska pidin itseäni parhaana.
Sanoin: "Teillä on huono itsetunto." Rangaistukseksi jouduin Morelosiin.
Neljäntenä päivänä pysähdyimme Eje 1:ssä ja Circunvalaciónissa,
ja arvatkaa mitä?
Paikalle ilmestyi punainen skootteri,
joka pysähtyi poliisiauton viereen, aivan kylkeen kiinni.
Hän sanoi: "Kerron teille, mitä teette.
Tänään ryöstän Tenochtitlánin. En tiedä, minkä kadun.
Varoitan, että annan sinulle selkään, jos näen siellä poliisiauton.
Sinua on varoitettu, pimu. Nyt tiedät."
Olin niin peloissani, niin järkyttynyt,
että ajattelin: "Mitä teemme?
Varoittaako hän tosissaan ryöstöstä?"
Keräsin rohkeuteni ja menin päällikön puheille.
"Pomo, jutellaan. Tapahtui näin.
Hän uhkasi minua, ja nyt minua pelottaa. Saavuin juuri, ja he tuntevat minut jo."
Hän nauroi: "Sinua on simputettu."
Sanoin: "Pistät minut maksamaan, jos he varastavat."
Hän sanoi: "Ei, täällä Morelosissa, tässä poliisipiirissä, me emme välitä."
Sanoin: "Miksi ette? Se on ryöstö."
Hän sanoi: "Tiedätkö, montako kertaa viikossa he ryöstävät kiinalaiset?
Yllättyisin, jos se olisi alle kymmenen.
He ärsyttävä, hakkaavat ja tyhjentävät varastot."
"Entä sitten?"
"Sitä ei raportoida. Tavara on salakuljetettu.
Noin. Joka päivä oppii uutta."
Poliiseja on kaikenlaisia.
On hyviä poliiseja, jotka tarkoittavat hyvää.
He suorittavat velvollisuutensa sääntöjä noudattaen.
On myös paljon poliiseja, jotka ovat kieroja -
tai joilla ei ollut ammattia siviilissä -
ja joista poliisin työllä on etunsa.
Se koskee minuun, kun näen raportteja, jotka kritisoivat meitä.
Se on joskus raivostuttavaa.
Sanon: "Ei, lehdistö haukkuu meitä!"
Mutta totuus on, että poliisien on kestettävä se.
Mitä nyt? -Unohdin avaimeni.
Mitä jos olisin lähtenyt? -Potkaisisin oven sisään leffatyyliin.
Äkkiä. En ole ulkoiluttanut koiraa. -Teen sen kohta.
Uunissa on keittoa. -Ulkoilutan sen nyt. Älä sure.
Näin heitä ennen kaduilla.
He vaikuttivat oikeilta sankareilta.
Koska isäni oli poliisi, uskoin, ettei minulle voisi käydä mitään.
Tunsin, että kaikkialla -
meitä suojeltaisiin ja meistä huolehdittaisiin siksi.
Kun isä tuli kotiin mukanaan aseensa, kireässä paidassa,
ja hänellä oli kilpensäkin, hän neuvoi poikaansa.
"Tee tämä liike. Esitä ampuvasi, ja minä otan kuvia."
Niin hän teki.
Sanoin: "Ota minusta." Hän sanoi: "Olet kade.
Haluat tehdä kaiken, mitä veljesikin."
Sanoin: "Ei. Haluan olla poliisi."
"Etkä halua."
Koin syrjintää. Hän pystyi ja minä en.
"Sinä menet naimisiin, saat lapsia, ja siinä se."
"Ei, isä, minusta tulee poliisi."
APTEEKKI
Eikö eilen ollutkin 19. päivä? -Oli.
Niin…
Et allekirjoittanut.
Niin, piti kiirehtiä asemalle.
Oli kiire. -Ei se haittaa.
Ei huolta. -Pomoni olisi raivostunut.
TYÖKOODI - PÄIVÄMÄÄRÄ
Ottaako konstaapeli kahvia? Syötävää?
Muffinin?
Pikanuudeleita?
Nauti.
Totuus on, että yläkoulun jälkeen -
vietin vuoden tekemättä mitään. Ajattelin: "En halua opiskella.
En halua tehdä mitään."
Sanoin äidille, että nyt riitti. "Liityn poliisivoimiin."
Mikä on vialla?
"Ei, olet hullu. Isäsi raivostuu."
"Aivan sama. Jos hän haluaa, että teen töitä, valitsen työni."
Mikä on ongelma, konstaapeli?
Sanoin jo…
Hän sanoo: "Ei käy! Poliisivoimat on luusereita varten.
En halua sitä sinulle."
Levitä jalkasi. Kädet pään taakse.
Ota iisisti…
Siitä riita alkoi.
Isä vei minulta kaiken. Rahani, sampoon, kaiken.
Hän halusi, että koen sen,
millaista on tehdä töitä perustarpeideni eteen.
Tehkää yhteistyötä. -Tämä on vallan väärinkäyttöä.
Miten niin? -Kuka lukitsee autoni?
Pyydän tukea. -Ette voi pyytää mitään.
Kun me neljä kävimme syömään, istuimme kasvot vastatusten.
Halusin vältellä isäni katsetta,
koska istuin aina häntä vastapäätä ruokapöydässä.
Siirsin vesikannun ja kumarruin sen taa, jotta hän ei näkisi minua.
Silloin hän loukkasi tunteitani,
syvästi, koska en odottanut hänen sanovan:
"Ansaitsitko jo ruokasi?"
Se oli kova isku.
Silmäni kostuivat, enkä sanonut mitään. Nousin -
ja menin huoneeseeni.
PÉREZ, DANIEL - EI RAPORTTIA
Mikset ole yhdistänyt puheluani johdolle, Caro?
Onko sinulla toimivaa kynää?
Mitä luulet, muru? Ei.
Ihanat korvikset. -Kiitti, kultu.
Auttaisitko? -Minkä kanssa?
Vein hänet osastolle… -Olet yksi hiton jäärä.
Vein hänet jo lääkäriin. Tässä tiedot.
Ei, olen väsynyt.
Haluan kotiin. -Katso.
Katso tietoja. -Hiton Tere!
Hei…
Eikä.
Ei, käytät hyväksesi… -Se puuttuu…
Vain tämä tieto puuttuu.
Veitkö hänet päivystykseen? -Joo.
Mitä nyt, Caro?
Pyydän. -Odota hetki.
Se satutti minua niin paljon, että otin sen haasteena.
Sanoin: "Aion menestyä.
Nyt näytän, etten ole sellainen kuin luulet.
Teen töitä ja ryhdyn poliisiksi."
…kolme-yhden jälkeen.
Kun aloitin kolmannen kuukauteni, mainitsin siitä.
"Olen todistanut, etten luovuta, että se on intohimoni."
Hän sanoi: "Uskon, kun kutsut minut valmistujaisiisi.
Sitten uskon sinua."
Niin tapahtui. Hän tuli valmistujaisiini äidin kanssa -
ja nautti olostaan. Kuvia, haleja, kaikkea.
Mutta myöhemmin kotona -
hän käski istua ja sanoi: "Kerron, mitä teemme nyt."
"Miten niin? Valmistuin. Pärjäsin siellä."
Hän sanoi: "Et saa missään nimessä kertoa, että olen isäsi."
Sanoin: "Miksi se haittaisi?"
Hän sanoi: "Kun menet poliisipiiriin…"
Olin 18, melko hoikka ja mielestäni aika kaunis.
Hyvä kroppa. Hän sanoi: "Ei.
Kun menet piiriin, minä suutun, jos esimies häiriköi sinua.
Koska esimiehet huomioivat ensin sen, kenestä pitävät, kuka on söpö.
Jos leikit mukana ja pidät siitä,
en estä sinua. Tiedät, mitä teet.
Mitä harvempi tietää meistä, sen parempi.
Jos joku on epäkunnioittava,
en joudu riitelemään kollegoideni kanssa sen takia.
Tiedätkö, mitä teen?
En lopeta, ennen kuin he lähettävät minut poliisipiiriisi.
Lisäksi teen töitä kanssasi. Partioimme yhdessä."
Ja kun jokainen argumentti kaikui kuuroille korville,
hän sanoi: "Mitä tapahtuisi, jos partioisimme yhdessä -
ja jos kohtalo päättäisi, että minut ammuttaisiin edessäsi?
Olisiko sinulla rohkeutta seistä ja katsoa,
kun minua ammutaan tai jos joutuisin luotisateeseen,
ja tekisitkö jotain? Miten reagoisit? Jos kuolisin jalkojesi juureen?
Tiedätkö, miten helvetillisen trauman saisit loppuelämäksesi?"
Sanoin: "Anteeksi, ymmärrän, mitä tarkoitat."
Olin silloin kymmenen ja veljeni oli noin kuusi.
Kun elää poliisi-isän kanssa,
elämässä on paljon huolta ja epävarmuutta.
Kun hän lähtee, hän menee töihin.
Mutta kun on lapsi ja hän lähtee töihin,
ei ymmärrä sitä vaaraa tai asioita, joille työssä altistuu.
Okei.
Työpari.
Käy nukkumaan.
Napataan joku.
Käy nukkumaan, mäntti. Nukuitko koko yön? -On nälkä. Haetaan murkinaa.
Okei, mutta sinä ajat. -Okei.
Hän oli niin varma, että sanoi:
"Vaihdoimme kuljettajaa ja peruutimme pois paikalta."
Tässä taannoin olimme… Se taisi olla sunnuntai.
Otimme vain rennosti.
Yhtäkkiä -
univormuni oli vieressäni. Poikani sanoi:
"Isä, haluan olla isona poliisi."
Olet kusessa.
Niin minäkin ajattelin.
Katso näitä paskiaisia.
Haetaan tienestimme.
Suuntasi on väärä, Datsun.
Hän sanoi: "Pysäytimme auton, joka meni väärään suuntaan.
Pysäytimme heidät tarkistaaksemme ja nähdäksemme, mitä he antavat."
Iltaa, nuoret.
Iltaa.
Kaikki hyvin? -On, konstaapeli.
Menitte väärään suuntaan. -Hitto.
Ettekö tajunneet? -Emme.
Papereita esiin, kiitos.
Ajokortti ja rekisteriote. -Totta kai.
Katsotaanpa.
Ei hitossa. Mikä tuo on?
Ajokortista ja rekisteriotteesta.
Älä viitsi, kamu.
Tuo hädin tuskin riittää ajokorttiin.
Paskiainen!
Sisään sieltä!
Hän sanoi: "Kaaduin, kun minua ammuttiin.
Suljin silmäni. Ajattelin, että jos avaan ne,
he tajuaisivat, että elän, ja tulisivat tappamaan minut."
Yritä kestää. Kutsun apua. Sinnittele.
Apu saapui, ja kuten aina,
poliisin suurimpia ongelmia on se, ettei ambulansseja ole.
Kukaan ei tule tai tiedä, mitä tehdä. Ensimmäinen partioauto saapui:
"Raportoin, että kollegani menettää verta. Ambulanssi ei tule, joten vien hänet."
Keskus, tuon Z-2:n X-13:lla.
Toistan, Z-2 X-13:lla Medellínin sairaalaan.
Älä riisu liiviä.
…toistan…
Protokollan mukaan emme saa riisua luotiliiviä.
Koska jos sen poistaa ja kuolee, henkivakuutus ei korvaa.
Melkein perillä.
Protokollan mukaan häntä ei saa viedä,
koska jos hän kuolee autossa, kuljettaja on vastuussa siitä.
Sellaisissa olosuhteissa elämä on monimutkaista,
sekä lapselle että vanhemmalle, koska sitä elää veitsenterällä -
ja tuntee olonsa suojattomaksi.
Jokin aika akatemiasta valmistumisen jälkeen -
minut ylennettiin samaan asemaan kuin isäni.
Sanoin: "Olemme yhdenvertaisia." Hän sanoi: "Älä erehdy.
Olen vanhempi, kokeneempi. Minulla on tätä, sinulla ei."
Kun hän näki, että aloin auttaa ja suojelin häntä,
hänen oli pakko myöntää se.
Mutta vain kirjallisesti, koska kasvotusten -
hän ei koskaan kertonut minulle.
Miten menee? -Mitä kuuluu?
Kaikki hyvin? -Joo. Sisään vain.
Menkää vain. -Hei.
Onneksi olkoon. -Kiitos.
Mikä nimenne on, neiti? -Julia. Hyvää iltaa.
Iltaa, konstaapeli. -On tosi myöhä.
Ajattelisitte naapureitanne.
Heillä on työt.
Olette varmasti lomaileva opiskelija, mutta he käyvät töissä.
En ole opiskelija. Käyn töissä.
Me kaikki asumme täällä…
Helvetti!
Eikä… Mitä paskiaisia.
Hei, jätkä! Älä ole mulkku! Mitä nyt?
Konstaapeli… -Ei, menette liian pitkälle.
Idiootteja riittää. Ystävienkin joukossa, vai mitä?
Miten käy, jos palautan kolhitun auton?
Hoidetaan asia toisin. Sor Juana Inés de la Cruzin nimeen.
Pidetään tämä salassa.
Paskat tuosta. -Riittää, neiti.
Vai mitä?
Olemme sujut.
Pelkkää rakkautta. -Riittää.
Juhlistetaan elämää. -Riittää.
Juhlistetaan rakkautta, mulkku. -Liikettä.
Kun hän näki, että aloin auttaa ja suojelin häntä,
hänen oli pakko myöntää se.
Mutta vain kirjallisesti, koska kasvotusten -
hän ei koskaan kertonut minulle.
Tässä se on.
Tässä lukee: "Lapseni, ihailen sinua aina vain enemmän.
Olet osoittanut halua edetä -
ja päättäväisyyttä saavuttaa päämääräsi.
Voin sanoa, että sinulla on -
täydelliset taidot tämän työn tekemiseen.
Tämän hyvin vaarallisen mutta jännittävän työn,
jossa palvellaan kansalaisia.
Vaikka he eivät arvostaisi uhraustamme, rukoilen, että Hän valistaa sinua -
ja täyttää sinut voimalla ja rohkeudella, joilla jatkaa.
Lähetän paljon suukkoja -
ja onnentoivotuksia,
jotta saavutat päämääräsi.
Ihaillen, rakastaen ja kunnioittaen. Isäsi."
Hän puhui siitä vasta silloin.
ONNENTOIVOTUKSIA, JOTTA SAAVUTAT PÄÄMÄÄRÄSI.
IHAILLEN, RAKASTAEN JA KUNNIOITTAEN. ISÄSI.
Miten menee?
Sano hei ensin. Koronkiskuri.
Hiton kolikot. Yrität aina huijata.
Yksi, kaksi, kolme, neljä, viisi. -Nimi alle.
Laita nyt. -Kirjoitan "homo".
Täällä koetaan kaikki mahdolliset tunteet.
Itketään.
Kärsitään.
Toinen voi olla kiitollinen ja kutsua yhtäkkiä paskiaiseksi.
Tässä työssä tuntee adrenaliinin virtaavan eri tavalla kuin muissa töissä.
Tämä työ on erilainen…
Täällä adrenaliini virtaa aamukuudesta iltapäivään tai iltakymmeneen asti.
Olen hyppinyt katoilta,
kiivennyt sulkemaan kaasuventtiilin.
Jahdannut konnia.
Olen pudonnut moottoripyörän selästä.
Adrenaliinipiikki on niin intensiivinen,
että menettää kaikki tuntemukset, ei osaa ajatella.
Nimeni on José de Jesús Rodríguez Hernández.
Minut tunnetaan Montoyana.
Vartuin La Lagunillan naapurustossa.
Paraguay-kadulla.
Eli siis lähiössä. Siksi sitä kutsutaan.
Niinä päivinä rangaistiin vyön avulla.
Tai tossun läimäytyksellä.
Mutta olen kiitollinen äidilleni,
koska vaikka alue oli väkivaltaista -
ja meillä kaikilla oli vaikea elämä,
koska isäni ei ollut kuvioissa, en ollut yksi uhri listalla.
Enkä jäänyt sinne jumiin.
En käyttänyt huumeita. En diilannut.
Poliisin on oltava valpas.
En ole koskaan nukahtanut poliisiautoon -
tai tullut yllätetyksi, koska olen rynnännyt johonkin tilanteeseen,
ja sen takia olen pysynyt hengissä.
Olen aina ollut valppaana.
Olen kahdesti ollut keskellä ammuskelua roistojen kanssa Ermitalla ja Tlalpanilla.
Ajoimme ohi, ja he ryöstivät pankkiautomaattia.
Kun ajoimme ohi, he alkoivat ampua meitä.
Järkytyin niin kovasti, kun kuulin sen,
mutta tunsin painetta ja näin parini sanovan:
"Ammu heitä!"
Me juoksimme…
Juoksimme Tlaplanin ja Ermitan 7-Eleven-kaupalle asti.
Hän pakeni.
Sitten huomaankin -
olevani Burger Kingin katolla.
Kun se oli ohi, tunsin adrenaliinipiikin,
enkä muistanut, minne jätin haulikon, eikä minulla ollut liiviä.
Kollegani kertoi: "Hitto, heitit liivisi roistolle."
Se adrenaliinipiikki oli kova juttu.
Siinä menetti ajantajun.
Kun adrenaliinipiikki on ohi,
pysähtyy miettimään: "Teinkö todella niin?"
Paljonko? -Kolmekymmentä.
Et tarvitse aurinkorasvaa. Ihosi on tumma.
Älä pala auringossa. -Älä pala. Selvä.
Veljeni oli todella,
no käytännössä, syy siihen, miksi ryhdyin poliisiksi.
Koska hän ryhtyi poliisiksi.
Muistan, kun hän tuli kotiin -
ja hänellä oli hattunsa.
Tai ehkä takki, jonka hän antoi minulle.
Innostuin siitä pienenä. "Uskomattoman siistiä!"
Veljeni halusi aina näyttää särmältä.
Hän oli keikari.
Ihailin kovasti veljeäni.
Muistan, kun hän partioi Tepitossa.
Hän tuli käymään sen jälkeen.
Hän tuli kavereineen, joilla oli konekiväärit.
He olivat rynnäkköpoliisista.
Myöhemmin -
hän ilmestyi kuuluisassa Suburbanissa,
ja mukana oli kymmenen muuta poliisia.
He menivät meille syömään äitini luo.
Heillä oli univormut. He laittoivat konekiväärinsä -
seinää vasten.
Ja he esittelivät niitä minulle.
He opettivat, miten asetta pidellään.
Kun valmistuimme poliisiakatemiasta,
meidät määrättiin keskustan poliisipiiriin.
Lähes kotikortteliini.
Paikkaan, jossa vartuin,
jossa vietin lapsuuteni.
Pyysin siirtoa, koska -
siellä oli vähän hankalaa.
Ei siksi, että tunsin naapurit,
vaan koska siellä tehtiin paljon rikoksia.
Pelkäsin myös, että he tekevät minulle jotain.
Tai että jos käsken rikollisen sivuun,
varkaan tai jotain,
perhe saattaisi kostaa.
Et voi olla täällä. Mene tuonne. -Miten niin?
Miksen? -Et voi olla täällä.
Konstaapeli! -Pidä ystävääsi silmällä.
Tästä saat, paskiainen.
Varo, ystäväni. Miten menee?
Ota juomaa, konstaapeli.
Miten menee?
Takaisin toiselle puolelle. -Maksamme palkkasi…
Riittää, paskiainen!
Minä tarjoan joka viikko syömäsi kolme munaa.
Riittää! -Älä kuuntele!
Eikö täällä ole vessaa?
Mikä ongelma tässä on? Se on vain puu. Kaikki hyvin.
Et voi kusta tässä.
Toiselle puolelle.
Takaisin. -Mennään.
Toiselle puolelle.
Riittää. Menkää.
Ottakaa hänet mukaanne.
Etkö tee hänelle mitään?
En voi. -Etkö?
Hänellä on oikeutensa.
Jos olisimme Yhdysvalloissa, tässä vaiheessa…
Asun Miamissa.
Hän olisi maassa -
alta aikayksikön.
Aivan. Olemme Meksikossa.
Ajelin moottoripyörälläni, joka on minulle tärkeä.
Olin jo poliisi. Tästä on pari vuotta.
Käännyin ja sanoin: "Hei, oletko Raúl?"
"Kyllä."
"Mitä kuuluu? Muistatko minut peruskoulusta?
Lennätimme leijoja yhdessä katoilla.
Miten sinulla menee?" "Ihan hyvin.
Mitä teet työksesi?"
Kerroin: "Olen poliisi. Liityin poliisivoimiin." Hän sanoi:
"Ai, olet siis paskalakki."
Sanoin: "Entä sinä?"
"Tein keikan, joka meni pieleen,
ja minut lähetettiin kahdeksi vuodeksi vankilaan."
Täytyy muistaa, että tämä poika -
puolusti joskus minua ja minä joskus häntä.
Leikimme yhdessä naapurustossa.
Katselimme, kun poliisit jahtasivat hänen ystäviään, roistoja.
Voitteko uskoa sitä?
On hassua, että näimme sitä lapsina ja nyt elämme sitä.
Hän valitsi rikollisen elämän ja minä elämän poliisina.
Mitä nyt?
Unohdin avaimeni!
Teresa!
Hiljaa! Tule tänne!
Pari -
on sana, jota me aloimme käyttää.
Ystävyys, joka sen toisen kanssa luodaan,
se, miten paljon toiseen luottaa, se ei ole pelkkää työkaveruutta.
Toista alkaa kunnioittaa ihmisenä.
Tulee hetki,
jolloin tuntee niin syvän siteen työpariinsa,
että siksi alkaa tuntua kuin olisimme pariskunta.
III. TERESA JA MONTOYA
Miten se alkoi?
Minä kerron, miten.
Kerron -
hauskan jutun. Hän oli ollut piirissä jo tovin -
ja minä kolme vuotta.
Vaikka työpaikka oli sama… -En ollut nähnyt sinua.
En ollut nähnyt häntä. Kun näin hänet,
en voinut sietää häntä. Hän vaikutti hienostopelleltä.
Aina uppoutunut itseensä. Hän oli turhantärkeä, kuin ori.
Mielessäni hän… -Hänen mukaansa siis.
Se on totuus. Pidin häntä pellenä. -Anteeksi, olin komea.
Meistä tehtiin työpari.
Matkustimme samalla autolla.
Auto oli muuten täynnä tyttöjä, jotka eivät ymmärtäneet poliisin työtä.
En maininnut sitä Alonsolle…
Auto oli täynnä tyttöjä.
Menimme mellakkapoliiseiksi.
Nousin sisään ja aloin järjestellä. Tuttu juttu.
Herra näytti komealta… -Hän pisti kaikki järjestykseen.
He hemmottelivat häntä. Yksi silitti hiuksia. Ihmettelin…
En sanonut noin. -"Mikä teitä vaivaa?" Et, minä sanoin.
He vain jatkoivat. Minä katselin sitä. Luulin, että hän on korkea-arvoinen.
Hän oli johdossa, ja istuin hänen takanaan,
kuin olisin komentoketjun toinen. Muut olivat uusia.
Kun katselin häntä,
mietin: "Tämä ei toimi."
Hän oli koko päivän puhelimessa -
parin tyttöystävänsä kanssa ja teki juttujaan.
Eivätkä ne tytöt halunneet tehdä mitään.
He luulivat omistavansa pomon.
He tarjosivat hänelle ruokaa ja muuta. Ajattelin: "Hyvä on."
Olin muuten 15 kiloa kevyempi. -Meidät lähetettiin ratsiaan Cuautepeciin.
Me lähdimme.
Muistan, että kiipesit ulos auton takaosasta.
Kiipesit ulos takaa, ja näin sinut taustapeilistä.
Silmäilit minua:
"Ei hitto!"
Tuo ei ole totta.
Sen jälkeen -
kerroin komentajalleni: "Kuule. Maksan, jos lähetät minut sinne hänen kanssaan.
Tuon konstaapelin kanssa." "Selvä."
Kun asuin ensimmäisen parini kanssa,
jätin perheeni jatkuvasti yksin.
Yhdessä vaiheessa he lähtivät.
Aloin elää yksin.
Ja se oli -
kuin olisi palannut helvettiin maan päällä.
Koska kun näkee lapsen huoneen, näkee elämän, jota ennen eli.
Se muistuttaa siitä. Ymmärrätkö?
Se muistuttaa.
Oli hetkiä, jolloin harkitsin oman henkeni riistämistä.
En halunnut käydä terapiassa,
koska he olisivat ajatelleet, etten voi hyvin.
Kun pääsimme töistä,
hän meni kaupungille ja joi pari kolme litran kaljaa.
Hän omisti Suzuki 1000 -moottoripyörän.
Hän laittoi pullonsa tähän, pyyhki kyyneleensä.
Kun hän oli pyyhkinyt ne, hän häipyi vauhdilla.
Hän kaahasi pyörällä paikalta.
Kollegamme sanoivat: "Tuo paskiainen tappaa vielä itsensä."
Minulla on kuvia hänestä yksin -
humalassa itkuisine silmineen -
ja vierellään lähes ihmismäinen koira.
Kysyin: "Miksi teet niin?"
"Koska olen koira."
Kysyin: "Kuka niin sanoi?"
Siinä vaiheessa en epäillyt, että Montoyallakin oli ongelmia,
jotka johtuivat erosta. Olin yhä yhdessä Brandonin isän kanssa.
Hän ei etsinyt vakityötä tukeakseen perhettä.
Ei koskaan. Kunnes poikani täytti 12, hän täytti juuri 13,
huolehdin hänestä, maksoin lukukausimaksut ja kaiken muun.
Tuli hetki, kun sanoin: "En jaksa sinua enää.
Juttumme on ohi."
Yksityiselämämme olivat samanlaisia, kun puhuimme niistä,
ja yhdessä vaiheessa hän sanoi:
"Tajuatko, että toimimme täysin samoin? Meidän elämämme ovat samanlaiset.
Olen jo kokenut kaiken, mitä kerrot minulle.
Minä tein sen perheen päänä ja sinä äitinä.
Hän sanoi: "Sinä teet töitä perheesi eteen.
Minä olen se, joka antaa kaiken perheelleen."
Kaksi poliisia, joiden piti pitää yllä lakia ja järjestystä,
kokevatkin hermoromahduksen ja itkevät perheongelmien takia.
Hän sanoo rakastuneensa.
Se alkoi pikkulahjoilla -
ja suklailla.
Tällaisilla lahjoilla, joita säilytän.
Kirjeellä, jossa lukee: "Hei, rakas. Huomenta."
Hän ei tiedä,
että olen säilyttänyt -
tämän lahjan ja muitakin.
Maksoimme siitä, että pääsisimme samaan poliisiautoon.
Kyllä, se oli 810. -P-810-S1.
Aloimme tukea toisiamme.
Lohdutimme toisiamme. Sanoin: "Älä luovuta. Ole vahva."
Opetin hänelle nöyryyttä ja vaadin, että hän alkaa lukea.
Kerran päätin käydä kaupassa allekirjoittamassa lokikirjan. Ajoimme,
ja näin miehen kantavan ruusuja.
Sanon miehelle: "Myy kaunein ruususi minulle."
Sanon Teresalle: "Allekirjoita OXXOn loki."
Kun -
hän palasi,
olin laittanut ruusun hänen istuimensa ja aseensa väliin.
Sanoin: "Kiitos kaikesta, kulta."
Vai mitä?
"Koska olet kuunnellut ja auttanut minua paljon.
Sinä…
Herätit minut takaisin henkiin."
Annoin hänelle Sunzin Sodankäynnin taidon.
Luulen, että hän alkoi muuttaa strategiaansa.
Hän alkoi juoda ja sekoilla vähemmän.
Sanoin: "Päätät omasta elämästäsi. Kukaan ei tee sitä puolestasi.
Hemmottele itseäsi. Syö mieleistäsi ruokaa."
Aloin kysellä häneltä laista. Nyt hän tajuaa ja antaa jopa neuvoja.
Hän oppi minulta paljon.
Aloin olla hellä. Joskus toruin häntä.
Olen joskus aika tiukka, mutta hän muuttui ansiostani.
En tiedä, milloin hän rakastui minuun,
mutta olen aika varma, että hän rakastaa minua.
Helvettiläinen!
Rakastan sinua.
Rakastatko minua?
Sano, että rakastat.
Odota hetki.
Siitä lähtien on ollut mahtavaa jakaa poliisiauto.
Kävimme ostamassa juustoa ja pähkinöitä.
Haimme ruokaa. -Illallista.
Aloimme elää yhdessä. -La Vigalla.
Ajoitus oli oikea. -Jahtasimme autoja.
Muistatko sen OXXOn ryöstön, kun juoksit ulos autosta?
Se OXXO.
Painoin kaasua, ajoin väärään suuntaan,
ja hän hyppäsi ulos ja juoksi.
Halusi OXXOon sisälle. -OXXOon, niin.
Mitä?
Aina sama juttu. En halunnut sipuleita.
Hotkit sen silti. -Tämä on tosi kuumaa!
Käske tyttöjen lohduttaa sinua. -Keiden tyttöjen?
Oletpa aggressiivinen.
Vain sinä kiinnostat.
Niin joo. Entä ne muut naiskadetit?
Yksi uusi on tosi kuuma tapaus.
Hän on uusi. -Riittää jo.
Hiton idiootti. -Rauhoitu.
Unohdin juomat. -Apua!
Älä mene minnekään!
Mikä hätänä? -Odota.
Kerron kohta. Odota…
Pysähdy, mulkku!
Odota tukijoukkoja!
Täällä on F4 20 metriä jalostamolta.
Hän hyppäsi autosta ja juoksi raivoissaan aseensa kanssa.
Hän oli valmis ampumaan.
Huusin: "Mikä sinua vaivaa?"
"Älä ole idiootti." -"Palaa."
"Tapatat itsesi vielä."
ULOSKÄYNTI
Okei.
Helvetti!
Seis, mulkku!
Seis!
Pysähdy heti! Seis, mulkku!
Kasvot maahan! Kädet selän taakse!
Komentajat ja ohjaajat tajusivat,
että olimme aloittaneet suhteen.
He sanoivat: "Lähetä kyyhkyläiset.
Tuo sireeni ei ole punasininen. Siinä onkin pieniä sydämiä."
Meitä ei kutsuttu enää Teresaksi ja Montoyaksi.
Meitä kutsuttiin rakkauspartioksi.
"Missä rakkauspartio on? Tänne sieltä."
Jopa C-2, kameraväki. -"Tänne päin."
Kaikki olivat mukana vitsissä, ja niin rakkauspartio syntyi.
Sillä hetkellä käännyin -
ja näin poliisiauton ja että se oli esimies.
Mitä tapahtui?
Heidän täytyi siirtää generaattori.
Hetkinen.
Pidetään pieni tauko.
Käytävällä on naposteltavaa.
Yritämme tyhjentää kuvauspaikan. He tarkistavat jotain.
Voinko käydä vessassa? -Mene vain.
Okei, no nyt…
Voit viedä Martinan ulos, kun tarkistan tämän.
Kauanko siinä menee?
Noin vartti. Täällä on naposteltavaa.
Jos haluatte.
Selvä.
Selvä. Pistä poikki.
IV. NÄYTTELIJÄ VALMISTAUTUU
Katsotaanpa.
Maaliskuussa 2019 näyttelijät Mónica del Carmen -
ja Raúl Briones uppoutuivat -
meksikolaispoliisien elämään.
He viettivät 101 päivää eri akatemioissa,
seurasivat poliiseja jokapäiväisissä tehtävissään -
ja harjoittelivat esittääkseen Teresaa ja Montoyaa tässä elokuvassa.
Raúl!
Miten menee? -Hyvin.
Akatemian sääntöjen takia he nauhoittivat kokemuksensa kännyköillään.
Olen kiitollinen siitä, että tämä on alkanut,
että tämä seikkailu on alkanut,
että tämä projekti on alkanut ja myös tämä hahmo.
Että tämä luomus on alkanut.
Olemme matkalla poliisiakatemiaan.
Tämä auto heiluu.
Ja on äänekäs.
Minusta tuntuu siltä,
ettei kukaan täysjärkinen -
haluaisi poliisiksi täällä.
Miksi ihmeessä?
Liikennettä on paljon. Ihmisiä koulutetaan.
En tiedä, mitä muuta sanoa, mutta sydämeni pamppailee hullun lailla.
Tänään oli ensimmäinen ilmoittautumispäivä -
Mexico Cityn poliisiakatemiassa.
Se ei ollut yllättävää, mutta myönnän, että liikutuin,
kun näin, että suurin osa heistä,
jotka opiskelevat akatemiassa,
ovat alkuperäiskansaa. He näyttivät paljon minulta.
Meillä oli monia tunteja, joita en olisi kuvitellutkaan olevan olemassa.
Opiskelimme teinien rikosoikeutta,
painelu-puhalluselvytystä.
Olimme ensivastetyöpajassa.
Poliisien itsepuolustusta ja kuntourheilua.
Ohjeet kuuluivat: "Jahtaa varasta, ota ruumis kyytiin.
Miten auto pysäytetään tien sivuun.
Mitä tehdä. Vie hänet sisäministeriöön."
Kyllä, poliisit. Olen aina pelännyt poliiseja.
He eivät tunnu suojelevan ketään.
Kun näen poliisiauton, en ajattele:
"He suojelevat minua." Vaan: "Paskiaiset aikovat kusettaa."
En ole varma, miksi. Poliisit ovat outo linkki -
valtaapitävien ja yhteiskunnan välillä.
Ja se oli vaikeaa. En tiennyt, mitä tältä päivältä odottaa,
joten en leikannut hiuksiani.
Olin siellä pitkillä hiuksilla ja parralla.
En ollut univormussa kuten muut.
He ajattelivat heti: "Kuka tuo idiootti on?"
Saimme melkoisen selkäsaunan tänään -
PR-24:n kanssa.
Estimme korkealta, estimme vahvalta ja heikolta sivulta,
keskitasolta ja matalalta.
Raúl ja minä puhuimme siitä,
mitä pamppu meille merkitsee.
Kaikille siviileille ja protestoiville.
Niille meistä, joita on usein sorrettu.
Pääsimme paikkaan nimeltä El Pueblito.
Se on paikka akatemian sisällä,
joka on kuin simuloitu kylä, jossa on taloja ja teitä.
Uskon, että opiskelijat käyvät läpi samanlaisen prosessin -
kuin näyttelijät,
koska vaikka teemme töitä eri asioiden kanssa,
simuloimme tilanteita kaiken päivää.
Simuloimme konflikteja.
Heräsin juuri saavuttuani kotiin akatemiasta.
Loukkasin kyynärpääni pahasti.
En ole siitä yhtään ylpeä.
Juttelin apuohjaajalle, joka kertoi minulle,
että tietenkin moni akatemiassa opiskelevista -
tuli tänne lähinnä rahan takia.
He antoivat inertian kuljettaa heitä. "Tulin, koska saan palkkaa.
Nukuttaa, koska minut herätettiin aamuviideltä.
Tieto on varmasti tärkeää, mutta olen liian laiska opiskelemaan."
Akatemia kestää vain kuusi kuukautta.
Kysyn itseltäni, miten siinä ajassa -
oppii kaiken tarvittavan, jotta voi olla hyvä poliisi?
Jotta voi toimia oikein.
Jotta osaa noudattaa protokollaa.
Ja toisaalta jotta ymmärtäisi ja osaisi lukea lakia.
Ja…
Miten jonkun saa kuudessa kuukaudessa uskomaan,
kun hän ei ollut valmis tekemään sitä päätöstä,
mutta elämä pisti päättämään niin,
että hänestä tulisi mahtava poliisi? Hän saa aseen,
jolla voi päättää toisen ihmisen elämän.
Jos hän ei ole tarpeeksi nopea, oma elämä voi päättyä.
Näen, että nuorilla nais- ja mieskollegoillani,
että heillä… Että on paljon tietoa -
ja vähän tilaisuuksia omaksua sitä,
tulkita ja prosessoida sitä.
Moni heistä on tullut sinne suoraan lukiosta.
Jotkut ovat käyneet vain peruskoulun.
Siellä oli yksi jätkä, joka pelleili.
En tiedä, mistä he riitelivät.
Kuulin heidät käytävällä, kun olin menossa ruokailutiloihin.
Tämä jätkä sanoi: "Minulla on enemmän rahaa kuin teillä.
Katsokaa tiliotettani. En ruikuta, koska en saanut palkkaa tilille.
Katsokaa tiliotettani. Minulla on enemmän kuin tienaatte vuodessa."
Sitten joku toinen huutaa: "Mitä teet täällä, mulkku?"
Kaikki repesivät nauramaan.
"Niin, mitä teet täällä?"
Menimme myöhemmin uintitunnille,
joka taisi vaikuttaa minuun enemmän…
Se riipaisi minua -
syvältä, koska…
Armando, opettajamme,
käski meidän hypätä tasoilta,
jotka olivat kolmen ja seitsemän metrin korkeuksissa,
altaaseen.
Olen poliisi, ja joku jahtaa minua.
Minun on tehtävä päätös ja hypättävä veteen.
Sillä, miten putoan, ei ole väliä. Aivan sama, onko vesi kylmää.
Jalkani tärisevät.
En halua, että muut huomaavat, että pelkään helvetisti.
Näen muut. He esittävät kovaa.
Olen sukeltamassa, kun he tulevat reunalle, ja se jätkä palaa.
Häntä pelottaa kovasti ja hän peruuttaa. Vitsailen parilleni.
"Kylläpä pelottaa."
Pelottaa ihan helvetisti.
Ylhäällä on erilaista. Se on erilaista. Katse eteenpäin.
Matkaa veteen ei näe,
joten iskua ei osaa arvioida.
Tuntuu siltä, että luopuu jostain, ja samalla huimaa.
"Täältä tullaan."
Sillä hetkellä se tuntuu ikuisuudelta, kuin ei koskaan osuisi veteen.
Poliisina oleminen tuntuu juuri siltä.
Ajellaan jenkkisiili.
Jenkkisiilikö? -Kyllä, kiitos.
Se sopii.
Oletteko ryhtynyt poliisiksi?
Kyllä vain.
Pukeudun siniseen.
Näytänkö poliisilta?
Tavallaan. Kampaus auttaa.
Mutta ollakseen poliisi…
Mitä se vaatii?
Päättäväisyyden lisäksi -
tarvitaan isot munat.
Nykyään rikolliset ovat täysin sekaisin.
Luotatteko poliisiin?
Oikein todellako? En.
En edes viranomaisiin.
Koska näiden uusien lakien aikaan -
rikollinen pääsee vankilasta siviiliä nopeammin.
Uskotteko sen johtuvan laeista?
Kyllä. Lait kuvastavat -
kunnianarvoisia kansanedustajiamme. He vain istuvat -
ja ottavat selfiet todisteeksi käynnistään.
Onko poliisi kovistellut teitä?
Ei onneksi ole. Ei viime aikoina. Monta vuotta sitten kyllä.
Miksi? -Koska olin muusikko ja boheemi.
Raúl Briones Carmona.
David Brandon Ramírez Vega.
Robinson Amadeus Domínguez Rosas.
Mónica.
Gustavo Caballero Lara.
Daniel Figueroa Rocha.
Ruiz Valencia Carina.
Vega Luna Eric Iván. Opiskelen poliisiksi.
Palveluksessanne.
Olen 32.
Olen 22-vuotias.
Olen 23.
Olen 21-vuotias.
Ensinnäkin tulin, koska oli tarve.
Toiseksi muistan… No, isänikin oli poliisi.
Pidin hänen kokemuksistaan ja tarinoista, joita hän kertoi.
Siitä keksin, että haluan poliisiksi.
Oli kohtaloa, että minusta tuli äiti nuorena,
joten en voinut tehdä tätä aiemmin.
Kuten kaikissa töissä,
jotkut tulevat kuluttamaan aikaa,
toiset taas nauttivat poliisina olosta.
Minusta yhteiskuntamme ei voi hyvin.
Elämme maassa, jossa tehdään lukemattomia naismurhia.
En tullut palkan takia -
vaan koska tunnen voivani auttaa toista.
Häntä ei edes tunne. Niin poliisi toimii. Hän riskeeraa henkensä.
Pelkään jättää perheeni, jos minulle tapahtuu jotain.
Mutta kun tulee tänne,
kertoo itselleen olevansa valmis mihin vain.
Päälliköt kertoivat, että pelko on hyvästä.
Siksi -
luulen,
että me kaikki pelkäämme katuja, mutta teemme silti työtä.
TAKTINEN KAISTA - KUNNIA - LOJAALIUS
URHEUS - KUNNIA - UHRAUS
Nyt olemme -
Ciudad Nezan Poliisiakatemiassa.
Dynamiikat ovat erilaisia.
Tunnit ovat personoidumpia.
Askel eteenpäin.
Nyt!
Koska tällä hetkellä täällä on vain yksi ryhmä.
Nyt!
Se tekee ryhmämme siteestä vahvemman.
Käännös nyt!
Oikea sivusta, nyt!
Eilen illalla ajattelin ennen nukkumaanmenoa, että tämä on paikka,
jossa on monia herkkiä ihmisiä,
jotka esittävät olevansa vahvimpia suojellakseen itsejään.
Seis! Poliisi!
Seis! -Seis! Poliisi!
Seis! Poliisi! Lopeta tuo!
Poliisi! Lopeta tuo!
…kolme, neljä, viisi, kuusi, seitsemän, kahdeksan.
Yksi, kaksi, kolme, ylös!
Heidän on uskottava olevansa poliiseja.
Heidän on uskottava sopivansa univormuihin,
jotka kantavat mukanaan paineita.
Mitä tämän jälkeen?
Heidän on puhuttava auktoriteetilla.
Ha, ha, ha!
Kylläpä naurattaa
Kylläpä naurattaa…
Lenkki oli intensiivinen.
Vielä lyhyt kierros…
Joukkueemme oli suuri. Meitä oli 24.
Ajattelin rikollisia ja mietin:
"Vittu, he pilkkaavat meitä varmasti.
Juoksemme -
ja huudamme hölynpölyä.
Useimmat heistä ovat läskejä."
Sellainen ajattelu -
antoi minun olla ylpeä tästä uudesta ryhmästä.
Koska henki alkoi olla hyvä.
Ja olin tyytyväinen.
Tähtää.
Keskity kohteeseen.
Vaihda kohdetta nyt!
Hitaasti.
Vähäsen vain.
Keskelle. -Keskelle!
Kaikki…
Woody sanoi: "Sitten he menevät tapattamaan itsensä.
Idiootit. Eivät edes vedä asettaan esiin.
Heidät tapetaan, kun he selaavat puhelintaan.
Koska he eivät ole valppaita.
Koska he ovat typeriä, idiootteja.
He kuolevat kunniatta,
pistämättä vastaan.
He kuolevat ase kotelossa.
He kuolevat, koska eivät ole valppaita. He ovat idiootteja."
Älä kiinnitä sitä ylälankaan.
Mutta…
Älä kiinnitä sitä ylälankaan.
Mutta niin se vain on.
Meillä on… Tämä helvetin lauta on sähköinen.
Muistakaa ammunnan perusteet.
Muistakaa hengittää!
Kovempaa.
Okei.
Pidä siinä.
Korjaan kätesi asennon. Noin!
Anna mennä.
Hyvä, juuri siinä. Ala vetää.
Paina. Kovaa.
Noin. Anna mennä!
Anna mennä!
Hyvä! Pystyt siihen!
Pystyt siihen!
Hengitä. Ulos.
Hengitä. -Sisään, ulos.
Keskity.
Sisään ja ulos.
Uudestaan!
Sisään, ulos.
Uudestaan, Carina.
Nosta se ja tähtää! -Anna toinen.
Ammu!
Juuri noin!
Uudestaan!
Laske suojaus!
Hengitä.
Ja ulos.
Sisään!
Ulos! Ylös! Tähtää! -Noin…
Ammu!
Vedä kovaa! -Kovaa, Araceli!
Pystyt siihen!
Miksi hitossa suostuin tähän leffaan?
Miksi minun pitää oppia,
mitä konstaapeli tekee?
En halua olla poliisi.
En aio esittää, että kaikki on hauskaa ja kepeää.
Ehkä tämä hiton loki ei edes päädy siihen helvetin leffaan.
Missä on puhe poliisityön merkityksestä?
Miltä se tuntuu, kun muut loukkaavat?
Miltä tuntuu, kun kohtaa jonkun putkassa?
Miltä tuntuu, kun epäiltyä ei saa kiinni? Miltä tuntuu nähdä suuria summia rahaa?
Mitä väkivalta tarkoittaa?
Milloin tilanne riistäytyi käsistä niin pahasti,
että akatemiat -
alkoivat epätoivoisesti rekrytoida aina vain lisää kadetteja?
Koska poliisia tarvitaan epätoivoisesti.
Koska heitä tapetaan.
Minusta ei tule poliisia.
Ei oikeaa poliisia.
Minua ei ammuta.
Minulle sanotaan: "Käy! Poikki!"
Siinä kaikki. Istun alas ja juon kupin kahvia.
Anna mennä. Älä pelkää.
Käy!
Hyvää huomenta.
Tässä näin!
Kiitos.
Se on tässä.
Me emme ole Teräsmiehiä,
joten on tärkeää olla varovainen.
Meitä odottaa aina joku kotona.
Teen ristinmerkin.
Kymmenen-neljä… -Sujukoon kaikki hyvin.
…hopeanvärinen auto, vuoden 2011 malli.
Ja 81…
…toinen, viides-toinen-neljäs.
Kaikki katsovat. -Heistä se on outoa.
He ajattelevat: "Kamerat asennettiin, jotta poliisit käyttäytyvät."
Jotteivät varasta. -Emme me varasta.
Se on eri asia.
Minä opastan ja komennan. Olemme 110:ssä.
Keskus viisi…
Mitä luulet?
Pidätkö poliisivoimista?
En tiedä. Se on kummallinen maailma.
Kyllä, näin on.
Jos olen rehellinen, minä pelkäsin teitä.
Pelkään yhä joitain.
Ihmisten on ollut tosi vaikeaa uskoa taas poliisiin.
Tilanne on vinksallaan.
Pesin lapsena poliisiautoja Cuajimalpan piirissä.
Okei.
Tapasin monia poliiseja. -Olit utelias.
Jos olen rehellinen,
he olivat aina kilttejä minulle.
Kohteliaita. -Ahaa.
Se on kiva. -He antoivat aamupalaa.
Antoivat hyvät tipit.
Siitä eteenpäin näin heidät -
ryhmänä, joka kohteli minua hyvin.
Okei.
Myöhemmin mielipiteeni poliisia kohtaan -
alkoi muuttua.
Miksi se muuttui?
Aloin nähdä poliiseja, jotka eivät tehneet työtään oikein -
tai jotka päästivät rikolliset menemään.
Näin poliisin, enkä tuntenut…
Luottamusta. -Juuri niin.
Minua pelotti.
Emme ole samanlaisia. -Aina kun…
Ette niin.
On hyviä ja huonoja poliiseja.
Niin kuin on siviilejäkin. On hyviä ja pahoja,
kaikenlaisia.
Kukaan ei välitä poliisin kuolemasta.
Mutta rikollista ei saa tappaa, muuten on piru merrassa.
Kortteli lähtee perään, ennen kuin hänet saa kiinni.
Kun häntä yrittää pidättää.
Vaikka hän olisi hirvein rikollinen, koska naapurit ovat ystäviä,
he tulevat kadulle ja yrittävät viedä hänet ja hakata poliisin.
Tai jopa tappaa poliisin. Kuka silloin valittaa? Ei kukaan.
Ei media,
eivät ihmisoikeuksien puolustajat.
Kukaan ei välitä, jos poliisi kuolee.
Nyt, kun olet poliisi, pelkäätkö,
että joudut ammuskeluun?
Tiedätkö miksi? Koska kuulostat siltä, että sait hyvän kasvatuksen.
Ettet kehtaisi rikkoa astiaa. En tiedä.
Oikeasti.
Et vaikuta siltä, että olisit persoonallisuudeltasi hyvä poliisi.
Enkö?
Minusta tuntuu siltä,
varsinkin tarkastusten aikana,
että minua ahdistaa,
että teen sen väärin tai mokaan…
Mitä se on?
Luuletko, ettei sinua kunnioitettaisi?
Yritätkö kertoa, ettei sinua loukata jatkuvasti?
En. -Et, vai mitä?
Täällä syljetään päälle ja lyödään. Loukkauksia satelee jatkuvasti.
Konstaapelit keskukselle.
Keskus…
Kuinka vanha olet? -Kolmetoista.
Kolmetoistako?
Missä äitisi on?
Oletko hänen siskonsa?
Missä isänne on?
Isä mursi tytön kylkiluut.
Miksi? Miksi hän löi sinua?
Tyttö väittää, että äiti myi hänet miehille.
Niinkö se meni? -Hän puhuu myös raiskauksesta.
Muun muassa. He pyytävät tukijoukkoja. Tiedätkö, miksi?
Jotta voin viedä heidät turvakotiin. He eivät halua jäädä tänne.
Kaikki, mitä olet kertonut minulle,
sinun pitää kertoa heille, jotta he voivat auttaa.
Onko selvä?
Vietkö heidät? -Joo.
Niinkö? -Vien heidät.
Kiitos.
Kyllä.
Itselleen voi kertoa, että on ihanaa auttaa ihmisiä,
mutta tässä tilanteessa rehellisesti sanoen,
miltä syvällä sydämessäsi tuntuu?
Aggressiivisesti käyttäytyvät ihmiset,
jotka ovat kovaäänisiä, jotka huutavat ja loukkaavat.
Jos he näkevät, että itken, he pitävät heikkona.
He käyttävät sitä hyväkseen. On oltava vahva.
Sitä mieltä olen.
Jos näen pienen lapsen,
joka on loukkaantunut tai kuollut,
se koskee minuun.
Niin. -Se on kamalaa.
Koska sitä ajattelee omaa perhettä.
Nimeni on José de Jesús Rodríguez Hernández.
Minut tunnetaan Montoyana kodin ulkopuolella.
Ermitassa ja Tlalpanissa -
olimme kahdesti ammuskelussa roistojen kanssa.
Ajoimme ohi, ja he ryöstivät raha-automaattia.
Tule.
Kerro minulle…
Kuka olen?
"Kuka olen?
Olen María Teresa Hernández Cañas.
Tällä hetkellä olen poliisi.
Olen ollut poliisivoimissa 17 vuotta.
Sanoin: 'Äiti, nyt riitti. Liityn…'
Sanoin: 'Äiti…'
'Ei, olet hullu.' 'En ole tehnyt mitään vuoteen.'
Sanoin: 'Äiti, nyt riitti. En ole tehnyt mitään vuoteen.'
Sanoin: 'Äiti, nyt riitti. Liityn poliisivoimiin.'
'Ei, olet hullu. Isäsi raivostuu.'
'Aivan sama. Jos hän haluaa, että teen töitä, valitsen työni.'"
Minulla ei ollut lapsia. Kollegoistani moni oli yh-äiti.
Silloin olin yksi nuorimmista. Minua kutsuttiin vauvaksi.
Vakuutan, että kaikista Mexico Cityn naispoliiseista -
90 prosenttia oli yh-äitejä. Lähes kaikki.
Poliisit ovat kuin näyttelijöitä.
Voimme esittää olevamme vahvoja -
tai heikkoja.
Näyttelemme järkevästi.
Emme luo fantasiaa.
Kun univormun pukee päälleen, ottaa vastaan valtavan vastuun.
Siihen rooliin on omistauduttava täysillä. Puhuin siitä juuri.
Kaikki muu unohtuu.
Meillä on tuhannet kasvot.
"Katsoin häntä…" -Hänen mukaansa.
"Ei, niin se meni."
Pidin häntä pellenä. -Olin ennen komea.
"Meistä tehtiin työpari.
Matkustimme samalla autolla.
Auto oli muuten täynnä tyttöjä, jotka eivät ymmärtäneet poliisin työtä.
En maininnut sitä Alonsolle…"
He sanoivat: "Lähetä kyyhkyläiset.
Tuo sireeni ei ole punasininen. Siinä onkin pieniä sydämiä."
Meitä ei kutsuttu enää Teresaksi ja Montoyaksi.
Meitä kutsuttiin rakkauspartioksi.
Mitä? -Odota.
Mitä? Satutinko? -Et.
V. RAKKAUSPARTION LOPPU
Nauti.
Onko vielä nälkä, kulta?
Siellä ei ollut mitään kylmempää.
Voi helvetti.
Sanoin hänelle, että jos hän yrittää samaa,
annan selkäsaunan.
…hopeanvärinen auto, tuntomerkit…
Pysy täällä.
Tarvitaanko moottoripyörien siirtoon armeijaa?
…tummennetut ikkunat…
Tämä on hyvää.
Saat selkääsi, jos syöt nuo jätskit.
Katsokaa, miten hienoja lyöntejä mestari lyö.
Hän sai vastustajan sekaisin.
Hän iskee kasvoihin -
ja yrittää ottaa toisesta kiinni. Vastustaja on sekaisin.
Iltaa, konstaapeli.
Iltaa. Nimeni on María Teresa Hernández,
Olen alikonstaapeli täällä Coapan kvadrantissa.
Miten voin auttaa? -Mitä on tekeillä?
Miten niin? -Estätte julkisen kadun liikennettä.
Käsken heitä siirtymään. Se sopii.
Pyydän liikennevirastolta tukivoimia siirtämään ja sakottamaan moottoripyörät.
Sivuutitte pyyntömme. -Mitä nyt?
Ei mitään. -Iltaa.
Mitä nyt? -Miten voitte?
Hyvin, kiitos.
Päällikkö Rueda tietää, että kun kerhomme kokoontuu,
emme koskaan aiheuta ongelmia.
Mitä kirjoitat?
Kirjoitan rekisterinumerot…
Miksi? -Koska…
Siirtoa on pyydetty aiemminkin.
En ole kuullut valituksia.
Me partioimme tässä piirissä,
ja aiemmin teitä on pyydetty…
Siitä ei ole valitettu! -Näin on käynyt.
Emme ole kuulleet… Puhun vielä!
Tämä on ensimmäinen valitus. Mikä sattuma.
Haluat vain viedä rahamme.
Olemme pyytäneet aiemminkin. -Pyysikö hän rahaa?
Ei, kerroin vain…
Ei, kerro, jos hän pyysi rahaa.
Ei, kerroin… -Ei.
Onko sinulla munaa? Pyysikö hän rahaa?
Kyllä, hän pyysi rahaa.
Tulihan se sieltä.
Pidätkö meitä idiootteina? Se ei käy.
Tiedätkö, kuka olen? -En.
Olen kongressiedustaja.
Eikö palkansaaja välitä, että olen kongressissa?
Katsotaan, välitätkö. -Ei tarvitse…
Älä uhkaile tai korota ääntäsi!
Puhun sinulle. Älä käännä selkääsi. Helvetin intiaani!
Nyt sinä vasta kusessa oletkin. -Konstaapeli.
Miksi pahensit tilannetta?
…yksi lääkäri Chaparrita ja Corrido del Norteen…
…täällä on kaatunut nainen…
C-4 keskukselle.
Kiitos, kun tulitte.
Anteeksi vaivaa. -Eipä mitään.
Hän on lainsäätäjä, iso kiho.
Sillä hetkellä käännyin ja näin poliisiauton -
ja että se oli esimies.
Hän menee puhumaan miehelle.
Mies sanoo: "Eikö likkaa ole koulutettu?
Hän ei osaa puhutella ihmisiä."
Sanoin: "Iltapäivää, päällikkö."
"Älä puhu minulle noin.
Tiedän, että kiristät herraa ja tätä paikkaa.
Sinusta on video, jolla otat rahat vastaan."
Sanon: "Jos minua kuvattiin,
et väittelisi kanssani. Seuraa lakia.
Syytä minua kiristyksestä, ja mitä tapahtuu, tapahtuu."
Vuoromme oli ohi ja menimme…
Nousimme autoon ja suuntasimme piiriin.
Ovella vartijakollegamme sanoivat:
"Mitä teitte, paskiaiset?" Olimme järkyttyneitä.
"Odottakaa vain." Kaikki tiesivät kaiken tapahtuneesta.
Kuka sinä olet?
Kukako olen? -Niin, kuka olet?
Olen María Teresa Hernández Cañas.
Tällä hetkellä olen poliisi.
Olen ollut poliisivoimissa 17 vuotta.
Mitä muuta voin kertoa?
Kuinka vanha olet? -Olen 34.
Olen 34-vuotias.
Kerro, mitä siihen sisältyi…
Mitä seurauksia moottoripyörätapauksella oli?
Kärsimme niistä seurauksista vielä tänäkin päivänä.
Sen lisäksi he veivät poliisiautomme.
Se oli meistä epäreilua.
Teimme töitämme,
ja niinkö siitä maksetaan?
Mutta sen koston lisäksi, kuten sanoin,
minun oloni oli huijattu.
Mikä nimesi on? Et ole kertonut nimeäsi. -Olen José de Jesús Rodríguez Hernández.
Minut tunnetaan kodin ulkopuolella Montoyana.
Siihenkö rakkauspartio loppui?
Käytännössä kyllä, siihen se loppui.
Mutta rakkauspartiosta huolimatta -
teimme työmme.
He alkoivat -
painostaa meitä paljon.
He halusivat kostoa.
He lähettivät Montoyan vartioimaan -
Periféricolle ja San Antoniolle kuukaudeksi.
Sillan yli. Siellä on hiljaista.
He yrittivät erottaa Teresan.
Häntä uhkailtiin ja häiriköitiin toimistossa.
Yrittivät pakottaa suostumaan eroon.
Se oli helvettiä, Alonso.
Minut lähetettiin aina vain kauemmas -
vartioimaan katua,
jolla ei tapahtunut rikoksia. Siellä ei ollut vessaa tai ruokapaikkaa.
Menimme puhumaan komentajalle.
"Mistä tässä on kyse? Veit automme,
rankaiset meitä vartiovuoroilla.
Kauanko vielä?"
Hän sanoi: "Tämä käsky tuli ylhäältä.
Kunnes murrutte."
Niin päällikkö sanoi.
"Vaihdan paikkaasi, mutta hän pysyy siellä, kunnes murtuu."
Sanoin: "Jos murrat hänet, lähden perääsi.
Jos pomot eivät kuuntele, etsin toisia ratkaisuja."
Konstaapeli on suojaton jokaisella mahdollisella tavalla.
Meille mikään ei ole varmaa.
Johto ei suojele, eikä kansalaisuuskaan.
Joskus, kuten olen sanonut, häpeän, kun sanon olevani poliisi.
Koska pelkään,
miten ihmiset kohtelevat.
Siitä syystä kerron vaimolle ja monille kollegoille,
että olen kyllästynyt poliisiin.
Oletteko vain uhreja?
Juuri niin.
Hyvä kysymys.
Palvelemme itsejämme.
Olemme typeryksiä.
Poliisia kritisoidaan korruptiosta.
Meitä kritisoidaan.
Sanotaan, että usein poliisit -
käyttävät valtaansa väärin.
Mutta he eivät pohdi, miksi teemme sitä.
Kuten kollegat sanovat:
"En tee sitä, koska joudun pulaan.
Miksikö? Koska en halua vaikeuksiin.
En halua saada rahaa.
En halua kiristää."
Mutta moni tekee sitä. He kiristävät tai me kiristämme -
tai me pyydämme rahaa silloin tällöin.
Koska loppujen lopuksi korruptio ei lopu.
Kuka hyötyy? Minusta kaikki hyötyvät.
Siviileistä alkaen ja aina konstaapeliin ja esimiehiin asti.
Miksikö? Jos siviili ei kunnioita stop-merkkiä -
tai tapahtuu toinen sakottamista vaativa tilanne -
tai hänet pidätetään.
Joskus välttyäkseen oikeudenkäynniltä,
on aloitettava siitä.
Konstaapelin ei tarvitse pyytää,
koska siviili tietää tehneensä rikkeen -
ja tarjoaa sitä itse.
Jos on tietoinen tarpeista vuoron alussa, voi ajatella: "Tämä on tilaisuuteni."
Ne kulkevat käsi kädessä, koska se, mitä siviili antaa,
annan sen piirin päällikölle, ja se kulkeutuu komentajalle.
Poliisivoimien tarpeet tyydytetään.
POLIISI - KADETTI
Minulla on oltava ainakin 400 pesoa päivässä taskussani mennäkseni töihin.
Kymmenen pesoa asesepälle.
Miksikö? Koska jos haluan luotiliivin,
sellaisen, joita kadulla käytämme, ja jos haluaa sen "puhtaana",
jos ei maksa, saa kuluneen liivin.
Jos haluaa kantaa hyvää asetta… Itse pidän Pietro Berettasta,
se maksaa kymmenen pesoa.
Paljonko on kymmenen pesoa joka päivä kahdessa viikossa?
Jos haluaa auton, on maksettava pääsymaksu -
poliisiautojen vartijalle.
Opettele repliikkisi.
Kahdesti kuussa, verojen maksun jälkeen, tienaan noin 1 100 pesoa.
Yritä elättää perhettä sillä.
Yritä maksaa ruoasta ja kulkuneuvosta.
Yritä maksaa perustarpeista.
Antaisin mitä vain ollakseni sellainen poliisi kuin aiemmin.
Että heräisin ja tuntisin oloni hyväksi ennen työpäivää.
Että haluaisin auttaa.
Olen poliisi. Mikä pettymys.
Ura poliisivoimissa ei ollut sellainen kuin odotin.
Saan palkkaa teen työn tai en,
joten miksi vaivautuisin? Se on se ruma totuus.
Tehtyäni työtä, jonka aloitin rakkaudesta -
oikeutta kohtaan,
minut pakotetaan ajattelemaan, että se on roskaa.
Näinä 17 vuotena vietin elämäni parhaat päivät akatemiassa.
Sen koulutuksen saaminen on niin kaunista ja intensiivistä.
Nautin marssiharjoituksista kovasti -
tai armeijakoulutuksesta aamuviideltä.
Joskus hengitin syvään ja nostin katseeni riemuissani.
Horisontissa näkyi pelkkiä kukkuloita.
Joskus halusin itkeä,
en surusta vaan ilosta. Sanoin: "Se tuntui niin hyvältä."
Siellä tehdyistä kokeista -
viimeinen oli päättäväisyyskoe.
Kollegani ryhmässä sanoivat:
"Sait jo opintopisteet fyysisestä ehdollistamisesta.
Jäljellä on vain päättäväisyyskoe."
Vastasin: "En hyppää veteen. En osaa uida."
He sitoivat ohuen köyden kiinni ja käskivät hypätä.
Tärkeintä on päättäväisyys.
Uida ei täydy. On osoitettava päättäväisyyttä.
"Kun hyppäät, vedämme sinut ylös."
Se oli valhe, koska he odottivat, että melkein hukuin,
ennen kuin vetivät ylös.
Hyppää jo!
Kun hyppäsin, hieroin itseäni ja tärisin.
Minua pelotti. Tunsin pelkoa
Kun pelko ja ahdistus väistyivät,
olin tyytyväinen, koska ajattelin: "Minä hyppäsin."
Kerroin kotona: "Hyppäsin laudalta." He eivät uskoneet.
"Miten?" Näytin mustelmat,
mutta olin tyytyväinen, kun olin tehnyt sen.
Juttumme toimii yhä.
Sanoin: "Huolehdin sinusta ja sinä minusta."
Eikä mene päivääkään, etten kerro, että rakastan häntä.
Hän sanoo: "Tunnen sen." Minä sanon: "Ei, halusin sanoa sen."
Mitäs sanot? Olemme yhä yhdessä.
Harkitsemme lähtöä. Odotamme, mitä tapahtuu.
Mietimme, miten etenisimme. Olemme kaduilla kaksistaan.
Mitäs sanot?
Vuoden 2019 talvella Teresa ja Montoya -
jättivät Mexico Cityn poliisilaitoksen.
Tekstitys: Eveliina Paranko