Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- סרט תיעודי של NETFLIX -‬
‫"תשמע את קול הצופרים‬
‫מתקרבים אליך יותר ויותר‬
‫תתפלל שהם לא קוראים לך‬
‫הלילה."‬
‫השוטר דניאל אלטורה, סגן משנה.‬
‫זוכה בתחרות השירה השלישית‬ ‫של המשטרה האזורית.‬
‫עשרים וחמש, סי-4, למפקדה.‬
‫פיקוד, כבר דיווחתי‬ ‫שטנגו 45 נוכח ב-16 בפלסיו.‬
‫גם אנשי הצוות שלנו עולים לטנגו 41.‬
‫זה הצוות היחיד שנמצא בדרך… ‬
‫הם מבקשים את עזרתי. אחרי אישה בת 52 ובנה‬ ‫עוקבים שני בחורים על אופנוע.‬
‫ליד סופרמרקט אוררה.‬
‫אני מגיע תוך שתי דקות.‬
‫אחד בהכרה, אחד חסר הכרה, 23.‬ ‫לופז ופלמינגו.‬
‫מבקשת סיוע, 81.‬
‫תודיע לי אם תיכנס בעוד חמש.‬
‫סי-4 ממפקדת פרלה…‬
‫שמונה-אפס-תשע, תן לי את ה-94 שלך.‬
‫שמונה-אפס-תשע, ה-94 שלך?‬
‫כאן 809.‬
‫מה ה-94 שלך, 809?‬
‫אני באוזקרו.‬
‫בקרוב אחצה את מיסטריוס.‬
‫הם מבקשים 66 בקונסטנסיה…‬
‫"קונסטנסיה", מה?‬
‫… אגף שבע. קונסטנסיה,‬ ‫קומה שנייה, דלת שלישית, דירה F.‬
‫בעוד חמש. אני מתקדמת לכיוון קיי-100.‬
‫שניים כאן, אני בשלישי.‬
‫הוא עובר דרך פורטלס ו… ‬
‫יש שניים, זה 37.‬
‫יש גם שריפה בפסטיזל.‬
‫נראה שהיה פיצוץ…‬
‫לעזאזל.‬
‫…יחידה מהצלב האדום.‬
‫תעלה על המדרכה, בבקשה.‬
‫החרא המזדיין הזה… ‬
‫אני אתן לך הנחיות,‬ ‫בפינה של סן קריסטובל… ‬
‫הודיעו לנו על קטטה, 252.‬ ‫הם כבר לא שם. עכשיו ב-11.‬
‫תעלה על המדרכה, בבקשה.‬
‫קשר. הם מבקשים ממני לברר‬
‫מה מספר הטלפון של היחידה נגד חטיפה.‬
‫שלוש-ארבע, לפני מאראווילאס.‬
‫ערב טוב, גברתי השוטרת.‬
‫ערב טוב. קונסטנסיה 25 זה כאן?‬
‫כן. האמבולנס בדרך?‬
‫מפקדה, כאן 809.‬
‫אני בקיי-100, קונסטנסיה 25.‬ ‫אני אמשיך עם הקיי-11.‬
‫טוב, ויקטור 44 מדווח שיש איתם קטין.‬
‫בבית המרקחת. אנא אשרי.‬
‫אאשר בעוד חמש דקות.‬
‫בשדרה השמינית מספר 40, בלאס אגווילאס,‬
‫הם מבקשים 12 דרך רשתות מקומיות.‬
‫הם דיווחו שמשאית התנגשה בחנות בגדים.‬
‫דיברתי עם בעלת החנות כשהיא הגיעה,‬
‫והיא הצהירה שזו הייתה משאית פורד חומה.‬
‫הם הגיעו להסכם ביניהם.‬
‫אין חדשות נוספות, בסיס חמש.‬
‫מפקדה, כאן 809.‬
‫אני יכולה לאשר שנדרש זד-14 באופן מיידי.‬
‫מפקדה, כאן 809.‬
‫חיובי, זה חיוני בקיי-100.‬
‫קונסטנסיה מספר 25, צריך זי -14 מיד.‬
‫הוא מגיע בעוד חמישה או שמונה מטרים,‬ ‫למרות שהיחידות ב-29.‬
‫גישה…‬
‫ערב טוב, גברתי השוטרת.‬
‫ערב טוב, אדוני.‬
‫אנחנו מחכים כבר שעתיים… ‬
‫תוכל לקחת אותי לבית, בבקשה?‬
‫כן, אבל האם האמבולנס בדרך?‬
‫כמו שאמרתי, גבירתי, ביקשתי טיפול רפואי.‬
‫הם בדרך.‬ ‫-רצינו אמבולנס, לא סיור.‬
‫בחייך, זה נורא.‬
‫אנחנו מחכים לאמבולנס.‬
‫זה כאן.‬ ‫-לא ביקשנו ניידת משטרה.‬
‫ביקשנו אמבולנס. אנחנו מתקשרים כבר שעתיים.‬
‫מה הם אומרים?‬
‫מה?‬
‫אז?‬
‫כלום?‬
‫בכוונתך לעזור לנו?‬
‫לעזאזל עם זה.‬
‫רק רציתי לראות.‬
‫היי, נחש מה?‬
‫אני עמוק בחרא.‬
‫אני עם האישה שעומדת ללדת וזד-14 לא כאן.‬
‫תן לי את המספר האישי של הכלבה הזאת.‬
‫זו שבמפקדה.‬
‫ותמשיך לנסות את הזד-14. בחייך, זה רציני.‬
‫זה מרגיש נורא.‬
‫טוב.‬ ‫-נשימות עמוקות.‬
‫מפקדה, כאן 809. מה קרה לזד-14‬ ‫לקונסטנסיה 25?‬
‫מפקדה, בחייכם. הגברת במצב קשה.‬
‫גם השכנים ממש כועסים. מה קרה עם לזד-14?‬
‫לפי מה שהבנתי מדובר ב-142,‬ ‫רחוב 15, מספר 12.‬
‫זה 29 בין השכנים.‬
‫צרי קשר עם דניאל גרסיה פרז.‬
‫מספר 200 יגיע לשם בעוד 11.‬
‫וגם האלפא-114 וה-146 כבר לא היו… ‬
‫תנשמי, גברתי. תנשמי.‬
‫זהו זה. תנשמי.‬
‫יופי. זהו זה.‬
‫זה נגמר.‬ ‫-הירגעי.‬
‫באקדמיה לא היו שיעורי עזרה ראשונה‬ ‫או הכשרה רפואית.‬
‫חשבתי, "מה אעשה?"‬
‫אז דיברתי עם הבעל בכנות.‬
‫אמרתי, "כן, יש לי כפפות."‬
‫כי אני נוהגת לסחוב ציוד שקניתי בעצמי.‬
‫ואני משתדלת שהוא יהיה עליי כל הזמן.‬
‫אמרתי, "יש לי כפפות, אבל אהיה כנה איתך,‬
‫אין לי שום מומחיות רפואית."‬
‫"לא, תביאו אמבולנס!"‬ ‫אמרתי, "כן, ביקשתי, אבל זו לא החלטה שלי."‬
‫"התפקיד שלי הוא למצוא את המיקום‬
‫ולאשר שמדובר במצב אמיתי,‬ ‫כדי שיוכלו לשלוח אמבולנס."‬
‫הוא מגיע!‬ ‫-זהו זה. לדחוף.‬
‫כמעט סיימנו.‬
‫זהו זה.‬
‫זהו זה!‬
‫תדחפי!‬
‫זהו זה!‬
‫כמעט.‬ ‫-הינה היא מגיעה.‬
‫זהו זה, תדחפי!‬
‫זהו זה, גברתי! זהו זה!‬
‫קדימה, מותק. את מסוגלת!‬
‫קדימה, מותק!‬
‫קדימה!‬
‫כמעט!‬
‫תדחפי, מותק!‬
‫קדימה!‬
‫הירגעי. תראי. היא כאן.‬
‫זה הגיע לנקודה שבה ראיתי כל כך הרבה דם,‬
‫חבל הטבור והכול,‬
‫שהדבר היחיד שיכולתי לחשוב עליו‬ ‫היה לקחת את הטלפון שלי.‬
‫מאחר שבעלי סיים לעבוד,‬
‫התקשרתי אליו ואמרתי לו, "יודע מה?"‬
‫"אני עוזרת לאישה שיולדת,‬ ‫תזמין אמבולנס." "לא, השתגעת?"‬
‫אז קיבלתי תגבורת מבעלי.‬
‫והגברת שוב התחילה לגנוח.‬ ‫"אני לא יכול לעמוד בכאב!"‬
‫וחשבתי, "כבר ילדת. מה עוד את רוצה? "‬
‫אמרתי, "תפוס סיר". הוא אמר, "למה?"‬
‫"השליה גורמת לכאב. היא עוד לא יצאה."‬
‫אמרתי, "תצטרך לסלוח לי,‬
‫אני לא בטוחה אם זה סניטרי,‬ ‫אבל נשתמש באלה."‬
‫"בטח, שוטרת."‬
‫אמרתי, "אם אתה מאשר לי, יש סיכון כלשהו."‬
‫"אם זה יסתדר, נהיה בסדר,‬
‫אבל אם לא, זה באחריותי‬
‫כי זו לא הייתה ההחלטה שלי מלכתחילה."‬
‫והוא נתן לי מספריים של ילדים.‬
‫אמרתי, "אני לא יכולה להשתמש בזה, אדוני."‬
‫"אז במה עוד אפשר להשתמש?"‬
‫אני זוכרת היטב, ללא צל של ספק,‬
‫שהאמבולנס הגיע ב-1:50 בבוקר.‬
‫הפרמדיקים הגיעו סוף סוף. כולם קיללו אותם.‬
‫הם דחפו אותם ממקום למקום, והם בקושי נכנסו.‬
‫הם אמרו, "התינוק כבר נולד."‬ ‫אמרתי, "כן."‬
‫והם אומרים, "הוא כבר נולד.‬ ‫מה את מצפה שנעשה? "‬
‫לידיעתכם, הם פנו לאחור ושאלו,‬ ‫"איפה השליה?"‬
‫בינינו, זה ידוע,‬
‫הפרמדיקים נלחמים על השליה‬
‫כי הרופאות מורחות אותה על הפנים שלהן.‬
‫"תני לנו את השליה."‬ ‫אמרתי, "אתם לא תקחו אותה, אני אקח אותה."‬
‫השכנים רצו לשאת אותי על כפיים כשעזבתי.‬
‫"תודה רבה, גברתי השוטרת. מזל טוב."‬
‫הם הביאו לי קפה ומאפה.‬
‫הגברת התקשרה אליי ואמרה,‬
‫"שוטרת, רציתי להגיד לך שבעלי ואני‬
‫החלטנו לקרוא לתינוקת תרסה."‬
‫אמרתי, "לא, אני שונאת את השם שלי.‬ ‫איך יכולתם לעשות לה את זה? "‬
‫שמי מריה תרסה הרננדז קאניאס.‬
‫אני במשטרה כבר 17 שנים‬
‫ואני בת 34.‬
‫- משטרה -‬
‫- כוחות פדרליים -‬
‫- השכמה 16:37 -‬
‫נטשה.‬
‫כשהתחלתי, הוצבתי במורלוס,‬
‫שנמצאת בטפיטו. קודם כל, נשלחתי לשם כעונש.‬
‫אחת המנהלות שלחה אותי.‬ ‫היא אמרה שאני זקוקה לשיעור בענווה‬
‫כי הרגשתי שאני טובה במיוחד.‬
‫אמרתי לה, "יש לך הערכה עצמית נמוכה."‬
‫אז היא שלחה אותי למורלוס כעונש.‬
‫ביום הרביעי עצרנו בצומת,‬
‫ונחשו מה?‬
‫קטנוע אדום הופיע,‬
‫והוא עצר ליד הניידת,‬
‫ממש לצד המכונית.‬
‫והוא אמר, "אני אגיד לך מה תעשי."‬
‫הוא אמר, "היום אשדוד את טנוצ'טיטלאן",‬ ‫אני לא יודעת אילו רחובות הוא ציין.‬
‫"אני מזהיר אותך, אכסח אותך‬ ‫אם אראה את הניידת שלך עוצרת שם."‬
‫"אני מזהיר אותך, בובה. עכשיו את יודעת."‬
‫והרגשתי כל כך מפוחדת, כל כך מזועזעת,‬
‫חשבתי, "מה נעשה?"‬
‫הוא באמת מזהיר אותנו שהוא יעשה את זה?‬
‫אזרתי אומץ לבקר את המפקד ואמרתי,‬
‫"בוס, אני צריכה לדבר איתך. זה מה שקרה."‬
‫"הוא איים עליי ועכשיו אני מפחדת."‬
‫"הגעתי הנה והם כבר מכירים אותי."‬
‫הוא אפילו צחק. הוא אמר, "עברת טקס חניכה."‬
‫אמרתי לו, "המפקד, אתה תגרום לי לשלם‬ ‫אם הם יגנבו."‬
‫הוא אמר, "לא, ילדה. כאן במורלוס,‬
‫בתחנה הזאת, לא אכפת לנו."‬
‫אמרתי, "למה לא, המפקד? זה שוד."‬
‫הוא אמר, "את יודעת כמה פעמים‬ ‫הם שודדים את הסינים כל שבוע?"‬
‫"אהיה בהלם אם הם ישדדו‬ ‫פחות מעשר פעמים."‬
‫"הם דופקים אותם, מרביצים להם‬ ‫ומרוקנים את המחסנים שלהם."‬
‫"ואז מה, המפקד?"‬
‫"הם אף פעם לא מדווחים על זה.‬ ‫זו סחורה אסורה."‬
‫"רואה? כל יום לומדים משהו חדש."‬
‫יש כל מיני סוגי אנשים במשטרה.‬
‫בדיוק כמו שיש הרבה שוטרים טובים‬ ‫עם כוונות טובות‬
‫שיוצאים למלא את חובותיהם, לפי הספר,‬
‫יש הרבה שוטרים שעשויים להיות מושחתים,‬
‫או שלא היה להם מקצוע בחייהם האזרחיים‬
‫והם ראו את היתרונות בלהיות שוטר.‬
‫זה משפיע עליי כשאני רואה‬
‫איך מבקרים אותנו בחדשות.‬
‫כשוטרת, לפעמים זה מרתיח.‬
‫"לא, הם שורפים אותנו!" אני אומרת.‬
‫אבל האמת היא שכשוטר,‬
‫אתה מעודד את כל זה.‬
‫עכשיו מה?‬
‫שכחתי את המפתחות שלי.‬
‫מה אם הייתי הולכת?‬
‫הייתי בועט בדלת, כמו בסרטים.‬
‫מהר. לא טיילתי עם הכלבה.‬ ‫-אטייל איתה בעוד רגע.‬
‫השארתי מרק בתנור.‬ ‫-אטייל איתה עכשיו. אל תדאגי.‬
‫- 1. תרסה -‬
‫הייתי רואה אותם ברחוב,‬
‫והם נראו לי כמו גיבורים.‬
‫מכיוון שאבא שלי היה שוטר,‬ ‫הרגשתי שלא יכול לקרות לי דבר.‬
‫הרגשתי שלא משנה לאן נלך,‬
‫נהיה מוגנים וידאגו לנו רק בגלל זה.‬
‫הייתי רואה את אבא שלי חוזר הביתה‬ ‫עם האקדח שלו והחולצה הצמודה,‬
‫אפילו היה לו את התג שלו,‬ ‫והוא נתן הוראות לאחי.‬
‫"תעשה את התנועה הזו, בן.‬ ‫תעמיד פנים שאתה יורה ואני אצלם."‬
‫והוא היה עושה זאת.‬
‫הייתי אומרת, "צלם גם אותי."‬ ‫הוא היה אומר, "את מקנאה."‬
‫"את רק רוצה לעשות כל מה שאחיך עושה."‬
‫אמרתי, "לא, אני רוצה להיות שוטרת."‬
‫"לא, את לא."‬
‫אז הייתה אפליה. אחי יכול, אבל אני לא.‬
‫"את תתחתני, תביאי ילדים וזהו."‬
‫"לא, אבא, אני אהיה שוטרת."‬
‫- בית מרקחת -‬
‫אתמול היה ה -19, נכון?‬ ‫-כן.‬
‫כן.‬
‫תראי, לא חתמת.‬
‫כן, נאלצתי לחזור לתחנה.‬
‫מיהרתי.‬ ‫-אל תדאגי.‬
‫אל תדאגי, יקירתי.‬ ‫-הבוס שלי היה הורג אותי.‬
‫- קוד עסקי, תאריך -‬
‫אפשר להביא לך קפה? משהו לאכול?‬
‫מאפין?‬
‫מנה חמה של ראמן?‬
‫תיהני.‬
‫האמת היא שאחרי שסיימתי את התיכון,‬
‫במשך שנה לא עשיתי כלום.‬ ‫חשבתי, "אני לא רוצה ללמוד."‬
‫"אני לא רוצה לעשות כלום."‬
‫אמרתי, "אימא. נמאס לי. אני אתגייס למשטרה."‬
‫מה קרה, גברתי השוטרת?‬
‫"לא, את משוגעת. אבא שלך יתחרפן."‬
‫אמרתי, "שיהיה. אם הוא רוצה שאעבוד, אעבוד."‬
‫"אבל אני אבחר במה."‬
‫מה הבעיה, שוטרת?‬
‫כבר אמרתי לך, אדוני…‬
‫הוא אמר, "אין מצב!‬ ‫המשטרה מיועדת לאנשים ממוצעים."‬
‫"זה לא מה שאני רוצה בשבילך."‬
‫תפשק רגליים. ידיים מאחורי הראש.‬
‫תירגעי…‬
‫אז התחלנו להתווכח.‬
‫והוא לקח ממני הכול.‬ ‫את הכסף שלי, את השמפו, הכול.‬
‫הוא רצה לאלץ אותי לראות‬
‫איך זה יהיה לעבוד‬ ‫בשביל הצרכים הבסיסיים שלי.‬
‫זו התעללות.‬ ‫-תשתף פעולה.‬
‫איזו התעללות?‬ ‫-מי ינעל את הרכב שלי?‬
‫אני אתקשר לבקש תגבורת.‬ ‫-אל תבקשי כלום.‬
‫כשארבעתנו ישבנו לאכול, ישבנו זה מול זה.‬
‫רציתי להימנע מהמבט של אבא שלי,‬
‫כי היינו ליד השולחן, ותמיד ישבתי ממש מולו.‬
‫אז הזזתי את כד המים והתכופפתי‬ ‫כדי שהוא לא יראה אותי.‬
‫זו הייתה הפעם שבה הוא פגע ברגשותיי,‬
‫כי לא ציפיתי שאבא שלי ישאל,‬
‫"הרווחת כבר את האוכל שלך?"‬
‫זה פגע בי מאוד.‬
‫דמעתי ולא אמרתי מילה. קמתי… ‬
‫והלכתי לחדר שלי.‬
‫- פרז, דניאל - אי דיווח -‬
‫קארו, למה לא העברת אותי להנהלה?‬
‫יש לך עט שעובד?‬
‫מה דעתך, מותק? לא.‬
‫אני אוהבת את העגילים שלך.‬ ‫-תודה, בובה.‬
‫תעזרי לי, טוב?‬ ‫-עם מה?‬
‫לקחתי אותו לאגף… ‬ ‫-את כל כך עקשנית.‬
‫כבר לקחתי אותו לרופא. הינה המידע.‬
‫לא, גם אני עייפה.‬
‫אני רוצה ללכת הביתה.‬ ‫-תראי.‬
‫תסתכלי על המידע.‬ ‫-תרה הארורה!‬
‫בחייך…‬
‫לא.‬
‫לא, את מנצלת את זה… ‬ ‫-חסר רק… ‬
‫חסר רק המידע הזה.‬
‫לקחת אותו לשירות הרפואי?‬ ‫-כן.‬
‫מה קרה, קארו?‬
‫אוי.‬
‫בבקשה.‬ ‫-רגע. תני לי דקה.‬
‫זה טלטל אותי ופגע בי כל כך,‬ ‫שראיתי בזה אתגר.‬
‫אמרתי, "בסדר, אני אצליח."‬
‫"עכשיו אראה לך‬ ‫שאני ההפך ממה שאתה חושב עליי."‬
‫"ואני אעבוד, אבל אתגייס למשטרה."‬
‫…אחרי שלוש-אחת.‬
‫כשהגעתי לחודש השלישי של ההכשרה,‬ ‫אמרתי לו, "עברו שלושה חודשים."‬
‫"הוכחתי לך שאתמיד בזה, שזו התשוקה שלי."‬
‫הוא אמר, "אני אאמין לך‬ ‫כשתזמיני אותי לטקס סיום הלימודים שלך."‬
‫"אז אני אאמין לך."‬
‫והוא עשה זאת. הוא השתתף בטקס הסיום שלי.‬ ‫הוא הביא את אימא שלי,‬
‫והוא נהנה. הוא צילם תמונות, חיבק והכול.‬
‫אבל מאוחר יותר, בבית,‬
‫הוא הושיב אותי ואמר,‬ ‫"טוב, אני אגיד לך מה נעשה."‬
‫"מה עכשיו?" אמרתי. "סיימתי. עברתי."‬
‫הוא אמר, "אסור לך להגיד לאף אחד‬ ‫שאני אבא שלך."‬
‫אמרתי, "למה? מה הבעיה?"‬
‫הוא אמר, "כשתגיעי לתחנה…"‬
‫הייתי בת 18, הייתי די רזה,‬
‫ולדעתי די יפה, נכון?‬
‫גוף טוב. הוא אמר, "לא".‬
‫"כשתגיעי לתחנה, אני אכעס‬
‫אם בכיר ממך יתחיל להטריד אותך."‬
‫הוא אמר, "כי הבכירים,‬
‫הדבר הראשון שהם שמים לב אליו‬ ‫הוא הבחורות החמודות."‬
‫"ואם תשתפי פעולה עם זה,‬
‫לא אעצור בעדך, את יודעת מה את עושה."‬
‫"עדיף שכמה שפחות אנשים ידעו שאת הבת שלי."‬
‫"בנוסף, אם מישהו יזלזל בך,‬
‫לא איכנס לוויכוח עם עמיתיי בגלל זה."‬
‫"את יודעת מה אעשה?"‬
‫"לא אנוח עד שישלחו אותי‬ ‫לתחנה שלך, למקום שאת נמצאת בו."‬
‫"מעבר לזה,‬
‫אני אעבוד איתך. נצא לסיורים יחד."‬
‫וכשכל הטיעונים לא הצליחו לשכנע אותי,‬
‫הוא אמר, "מה יקרה אם יום אחד נצא יחד לסיור‬
‫ואם הגורל ירצה בכך, יירו בי מולך?"‬
‫"את באמת חושבת שיש לך את האומץ‬ ‫לעמוד שם ולצפות‬
‫בזמן שהם יורים בי‬
‫ולעשות משהו בקשר לזה? איך תגיבי?"‬
‫"מה אם אמות שם לרגלייך?"‬
‫"את יודעת איזו טראומה מזוינת תחווי‬ ‫בשארית חייך?"‬
‫אז התנצלתי. הבנתי את הנקודה.‬
‫הייתי אז בערך בת עשר‬ ‫ואחי הקטן היה בערך בן שש.‬
‫כשחיים עם אבא שהוא שוטר,‬
‫חיים עם מידה גבוהה של חרדה וחוסר ודאות.‬
‫אתה יודע שהוא יוצא,‬ ‫אתה יודע שהוא הולך לעבוד.‬
‫אבל כשהוא יוצא לעבודה,‬
‫כילד, אתה לא באמת מבין את הסכנה,‬ ‫או את הדברים שהם נחשפים אליהם.‬
‫טוב…‬
‫שותף.‬
‫לך לישון, אחי.‬
‫בוא נלך נתפוס מישהו.‬
‫לך לישון. אידיוט. ישנת כל הלילה?‬
‫אני רעב.‬
‫בוא נלך לאכול.‬
‫בסדר, אבל אתה נוהג.‬ ‫-בסדר.‬
‫הוא היה החלטי מאוד, והוא אמר,‬
‫"התחלפנו במקומות ויצאנו ברוורס עם הניידת."‬
‫לפני כמה ימים, היינו…‬ ‫זה היה יום ראשון, אני חושב.‬
‫סתם התבטלנו.‬
‫ופתאום,‬
‫המדים שלי היו לידי והבן שלי אמר,‬
‫"אבא, אני רוצה להיות שוטר כשאגדל."‬
‫הלך עליך.‬
‫זה מה שחשבתי.‬
‫תראה את המניאקים האלה.‬
‫בוא ניקח את הכסף שלנו.‬
‫דטסון, אתה נוסע בכיוון ההפוך!‬
‫הוא אמר,‬ ‫"עצרנו מכונית שנסעה בכיוון ההפוך."‬
‫"עצרנו אותם, קודם כול, כדי לבצע בדיקה,‬
‫ואז בכנות, לראות מה הם יתנו לנו."‬
‫ערב טוב, ילדים.‬
‫ערב טוב.‬
‫הכול בסדר?‬ ‫-הכול בסדר, אדוני השוטר.‬
‫נסעת בכיוון ההפוך.‬ ‫-לעזאזל!‬
‫לא שמת לב?‬ ‫-לא.‬
‫הראה לי את המסמכים שלך, בבקשה.‬
‫רישיונות ותעודת זהות.‬ ‫-כמובן.‬
‫בואו נראה.‬
‫אין מצב. מה זה?‬
‫עבור הרישיון והתעודה שלי.‬
‫בחייך, חבר.‬
‫זה בקושי מכסה את הרישיון שלך.‬
‫בן זונה!‬
‫תיכנס, אחי!‬
‫הוא אמר, "נפלתי כשהם ירו בי."‬
‫"ועצמתי את עיניי. חשבתי שאם אפקח אותן,‬
‫הם יבינו שאני עדיין בחיים והם יחסלו אותי."‬
‫תחזיק מעמד. אני אזעיק עזרה.‬
‫העזרה הגיעה, וכרגיל,‬
‫אחת הבעיות הגדולות של הכוח‬ ‫היא שאין יחידות רפואיות.‬
‫אף אחד לא הגיע והם לא ידעו מה לעשות.‬
‫הניידת הראשונה הגיעה והם אמרו,‬
‫"אני מדווח שעמיתנו לעבודה מדמם."‬
‫"מאחר שהאמבולנס לא מגיע, אני אקח אותו."‬
‫מפקדה, אני מביא זד-2 על אקס-13.‬
‫אני חוזר, זד-2 על אקס-13.‬ ‫אנחנו בדרך לבית החולים מדיין.‬
‫תניח לו.‬
‫… אני חוזר…‬
‫לפי הפרוטוקול שלנו,‬ ‫אסור לנו להסיר את אפודי המגן.‬
‫למה? אם תסיר אותו ותמות,‬
‫ביטוח החיים לא יכסה את זה.‬
‫כמעט הגענו.‬
‫לפי הפרוטוקול, אסור לנו גם להסיע אותו,‬
‫כי אם הוא ימות במכונית,‬ ‫מי שמסיע אותו יישא באחריות.‬
‫בנסיבות כאלה, החיים מסתבכים יותר,‬
‫גם כילד וגם כהורה, כי אתה חי על הקצה,‬
‫עם תחושה של חוסר הגנה.‬
‫בשלב מסוים,‬ ‫אחרי שסיימתי את הלימודים באקדמיה,‬
‫קיבלתי קידום והגעתי לדרגה שלו‬
‫ואמרתי לו, "אנחנו שווים עכשיו."‬ ‫הוא אמר, "אל תטעי".‬
‫"יש לי ותק, יש לי ניסיון.‬ ‫יש לי את כל זה, לך אין."‬
‫כשהוא הבין שאני יכולה לעזור ולהגן עליו,‬
‫לא הייתה לו ברירה אלא להודות בזה.‬
‫אבל רק בכתב, כי בקול רם, פנים אל פנים,‬
‫הוא מעולם לא אמר לי.‬
‫מה קורה?‬ ‫-מה שלומך?‬
‫הכול טוב?‬ ‫-כן. היכנסו. הכול טוב.‬
‫היכנסו.‬ ‫-היי.‬
‫מזל טוב.‬ ‫-תודה.‬
‫מה שמך, גברתי?‬ ‫-חוליה, השוטרת. ערב טוב.‬
‫ערב טוב, גברתי השוטרת.‬ ‫-מאוחר מאוד.‬
‫תתחשבי בשכנים שלך.‬
‫הם צריכים לקום לעבודה.‬
‫אני בטוחה שאת סטודנטית בחופשה,‬ ‫אבל האנשים האלה עובדים.‬
‫לא, אני לא סטודנטית. גם אני עובדת.‬
‫וכולנו גרים כאן בבניין…‬
‫בן זונה!‬
‫הבני זונות האלה.‬
‫בחייך, אחי! אל תהיה אידיוט!‬ ‫מה קורה?‬
‫בחייך, שוטרת… ‬ ‫-לא, גברת, זה עובר את הגבול.‬
‫בכל קבוצה יש אידיוט.‬ ‫גם בין החברים שלך, נכון?‬
‫את יודעת מה יגידו אם אחזיר ניידת פגומה?‬
‫בואי נסגור משהו בינינו.‬ ‫אני נשבעת בסור חואנה אינס דה לה קרוז.‬
‫רק בינינו, בסדר?‬
‫השכנים שלי הם מניאקים.‬ ‫-מספיק, גברת צעירה.‬
‫טוב.‬
‫אנחנו בסדר עכשיו.‬
‫בואי נחגוג את האהבה, שוטרת.‬ ‫-די.‬
‫בואי נחגוג את החיים.‬ ‫-מספיק.‬
‫לך תחגוג את האהבה, אידיוט.‬
‫זוזי, בבקשה.‬
‫כשהוא הבין שאני יכולה לעזור ולהגן עליו,‬
‫לא הייתה לו ברירה אלא להודות בזה.‬
‫אבל רק בכתב, כי בקול רם, פנים אל פנים,‬
‫הוא מעולם לא אמר לי.‬
‫הינה זה.‬
‫כתוב שם, "ילדתי,‬ ‫הערצתי אלייך גדלה מיום ליום."‬
‫"הראית רצון להתקדם‬
‫ונחישות להשגת המטרות שלך."‬
‫"אני יכול לומר, באופן חד משמעי, שיש לך‬
‫את מערך הכישורים המושלם הדרוש‬ ‫כדי לבצע את העבודה הזאת.‬
‫את העבודה המסוכנת והמרגשת הזו,‬
‫שמורכבת משירות למען הקהילה.‬
‫למרות שהם לא מעריכים את ההקרבה שלנו.‬
‫אני מתפלל לאלוהים שיאיר את דרכך‬
‫ושימלא אותך בכוח ואומץ להמשיך הלאה.‬
‫שולח לך הרבה נשיקות‬
‫ואת מיטב האיחולים… ‬
‫כדי שתשיגי את כל המטרות שלך.‬
‫"בהערצה, באהבה ובכבוד, אבא שלך."‬
‫רק אז הוא הכיר בכך.‬
‫- מיטב האיחולים‬ ‫כדי שתשיגי את כל המטרות - ‬
‫- בהערצה, באהבה ובכבוד, אבא שלך -‬
‫תגיד שלום קודם.‬ ‫-אתה חלאה.‬
‫היי, מה קורה?‬
‫מטבעות מזוינים. אתה תמיד מנסה לדפוק אותי.‬
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש. תחתום, מניאק.‬
‫תעשה את זה בשבילי.‬
‫כאן חווים את כל קשת הרגשות.‬
‫יש בכי.‬
‫יש סבל.‬
‫הם יכולים להכיר לך תודה‬ ‫ולקרוא לך בן זונה אחרי דקה.‬
‫כלומר, האדרנלין שאתה מרגיש,‬ ‫זה לא כמו בעבודות אחרות.‬
‫אבל כאן… ‬
‫כשאפשר להרגיש את האדרנלין משש בבוקר,‬
‫עד שלוש, ארבע בבוקר או עשר בלילה.‬
‫קפצתי מגגות,‬
‫טיפסתי כדי לכבות מכלי גז.‬
‫רדפתי אחרי נוכלים.‬
‫הפילו אותי מהאופנוע.‬
‫פרץ האדרנלין כל כך חזק,‬
‫שאתה מאבד תחושה, אתה אפילו לא יכול לחשוב.‬
‫שמי חוזה דה חסוס רודריגז הרננדז.‬
‫ידוע יותר בשם מונטויה.‬
‫- 2. מונטויה -‬
‫גדלתי בשכונת לה לגונייה.‬
‫ברחוב פרגוואי.‬
‫בשכונה, כמו שקוראים לזה, נכון?‬
‫אלה עדיין היו הימים‬ ‫שבהם היו מענישים אותך עם חגורה.‬
‫או עם הלקאה בכפכף.‬
‫אבל אני עכשיו אסיר תודה לאימא שלי‬
‫כי למרות שזו הייתה שכונה קשה,‬
‫והיו לנו חיים ממש קשים,‬
‫בגלל היעדרו של אבי,‬
‫לא הפכתי לעוד פושע מהשכונות.‬
‫ולא נתקעתי שם.‬
‫לא השתמשתי בסמים.‬
‫לא סחרתי.‬
‫שוטרים תמיד צריכים להיות ערניים.‬
‫מעולם לא הייתי כזה שנרדם בניידת,‬
‫ואני תמיד על המשמר,‬ ‫כי קרה לי בעבר שלא הייתי על המשמר‬
‫ואני חושב שבגלל שהייתי ערני יצאתי מזה חי.‬
‫תמיד הייתי ערני.‬
‫פעמיים הייתי מעורב בירי‬ ‫של כמה נוכלים בצומת של ארמיטה ותללפאן.‬
‫נסענו באזור וראינו אותם שודדים כספומט.‬
‫וכשעברנו לידם, הם התחילו לירות עלינו.‬
‫הייתי בהלם כששמעתי את כל זה,‬
‫אבל הרגשתי את הלחץ,‬ ‫והשותף שלי לא הפסיק להגיד,‬
‫"תירה בהם!"‬
‫רדפנו אחריהם כל הדרך ל… ‬
‫מחוץ ל"סבן אילבן" בצומת של תללפאן וארמיטה.‬
‫ואז זה נהיה מעורפל.‬
‫הדבר הבא שאני זוכר הוא‬ ‫שהגעתי לגג של בורגר קינג.‬
‫אחרי שזה נגמר, היה לי כל כך הרבה אדרנלין,‬
‫ששכחתי לגמרי איפה השארתי את הרובה שלי‬ ‫ולא היה עליי אפוד.‬
‫השותף שלי אמר לי, "לעזאזל,‬ ‫זרקת אותו על העבריין ההוא."‬
‫פרץ האדרנלין ההוא היה רציני.‬
‫כי אתה מאבד תחושת זמן.‬
‫ברגע שאתה נרגע מהאדרנלין,‬
‫אתה אומר, "אין מצב! באמת עשיתי את כל זה?"‬
‫כמה זה עולה?‬ ‫-שלושים.‬
‫אתה לא צריך קרם הגנה, אתה כבר עור כהה.‬
‫אל תישרף.‬ ‫-אל תישרף. נכון.‬
‫אחי היה, בעצם,‬
‫הסיבה שבגללה הפכתי לשוטר.‬
‫כי הוא התגייס למשטרה.‬
‫אני זוכר שכשהוא חזר הביתה,‬
‫הוא חבש את הכובע שלו.‬
‫או אולי ז'קט, והוא היה נותן לי אותו.‬
‫והייתי מתרגש מאוד כילד.‬ ‫כאילו, "אין מצב, אחי."‬
‫ואחי תמיד אהב להיראות טוב.‬
‫הוא היה גנדרן.‬
‫באמת הערצתי את אחי.‬
‫אני זוכר כשהוא היה בתורנות בטפיטו.‬
‫הוא בא לבקר אחר כך.‬
‫הוא היה נכנס עם החברים שלו,‬ ‫שנשאו נשק אוטומטי.‬
‫הם היו מהיחידה לפיזור הפגנות.‬
‫ובהמשך,‬
‫הוא היה מגיע ברכב השטח המפורסם‬
‫עם עוד עשרה שוטרים.‬
‫והם הלכו הביתה לאכול אצל אימא שלי.‬
‫הם לבשו מדים והניחו את הרובים שלהם‬
‫ליד הקיר.‬
‫והם היו מראים לי אותם.‬
‫הם לימדו אותי איך להחזיק אותם וכל זה.‬
‫כשסיימתי את האקדמיה,‬
‫הציבו אותי בתחנת מרכז העיר.‬
‫המקום שבו גרתי.‬
‫המקום שבו גדלתי וחונכתי,‬
‫המקום שבו ביליתי את כל ילדותי.‬
‫ביקשתי העברה, כי… ‬
‫זה היה קצת מסובך.‬
‫לא רק בגלל שכל השכנים הכירו אותי,‬
‫אלא בגלל שהיה שם הרבה פשע.‬
‫גם פחדתי שאולי יעשו לי משהו.‬
‫או שאם אעצור פושע,‬
‫או שודד או משהו,‬
‫המשפחה עלולה להתנקם.‬
‫אסור לך להיות כאן.‬ ‫-מה זאת אומרת?‬
‫זוז הצידה. אסור לך להיות כאן.‬
‫שוטר!‬ ‫-שים עין על החבר שלך.‬
‫תיזהר, מניאק.‬
‫היזהרי. מה קורה?‬
‫תשתה משהו, אדוני השוטר.‬
‫מה קורה?‬
‫תחזור לצד השני.‬
‫אנחנו משלמים את המשכורת שלך… ‬
‫מספיק, מניאק!‬
‫אני הסיבה לכך שאתה אוכל‬ ‫שלוש ביצים בשבוע.‬
‫מספיק!‬ ‫-אל תקשיב לו!‬
‫מה הסיפור? זה רק עץ. הכול בסדר.‬
‫אסור לך להשתין כאן.‬
‫תחזור לצד השני.‬
‫תתרחק.‬ ‫-קדימה, בואו נלך.‬
‫תחזור לצד השני.‬
‫מספיק. קדימה.‬
‫קח אותו איתך.‬
‫אתה לא מתכוון לעשות משהו?‬
‫אני לא יכול.‬ ‫-אתה לא יכול?‬
‫יש לו זכויות.‬
‫אם היינו בארצות הברית, הוא כבר היה… ‬
‫אני גר במיאמי.‬
‫הוא היה על הקרקע‬
‫תוך זמן קצר.‬
‫זה נכון. אבל אנחנו גרים במקסיקו.‬
‫רכבתי על האופנוע שלי. אני אוהב אופנועים.‬
‫כבר הייתי שוטר. זה היה לפני כמה שנים.‬
‫הסתובבתי ואמרתי, "היי, אתה ראול?"‬
‫"כן."‬
‫"מה שלומך?‬ ‫זוכר אותי מבית הספר היסודי?‬
‫נהגנו להטיס עפיפונים יחד על גגות."‬
‫"אז מה שלומך?" "בסדר."‬
‫"מה אתה עושה למחייתך?"‬
‫אני אומר לו, "אני שוטר."‬
‫"הצטרפתי למשטרה." והוא אמר לי,‬
‫"אז אתה חזיר עכשיו."‬
‫שאלתי, "מה איתך?"‬
‫"נכנסתי לצרות‬
‫ושלחו אותי לכלא. ישבתי שנתיים."‬
‫צריך לזכור,‬
‫שהילד הזה‬
‫לפעמים הגן עליי, ולפעמים הגנתי עליו.‬
‫והיינו משחקים יחד בשכונה.‬
‫היינו רואים את השוטרים רודפים‬ ‫אחרי חבריו ואחיו הנוכלים.‬
‫היית מאמין?‬
‫זה מצחיק, היינו רואים את זה כילדים‬ ‫ועכשיו אנחנו חיים את זה.‬
‫הוא בחר בחיי פשע ואני בחרתי בחיים של שוטר.‬
‫מה עכשיו?‬
‫שכחתי את המפתחות שלי!‬
‫תרסה!‬
‫הירגעי! בואי הנה.‬
‫"שותף"‬
‫היא מילה שהמצאנו בעצמנו.‬
‫החברות שאתה יוצר עם האדם הזה,‬
‫האמון שאתה נותן בו.‬ ‫יותר מהיותו רק שותף לעבודה,‬
‫אתה מתחיל להתייחס אליו גם ברמה האנושית.‬
‫זה מגיע לנקודה שבה‬
‫אתה מרגיש קשר כזה עם עמיתך לעבודה,‬
‫שגורם לך להרגיש שאתם כמעט שותפים לחיים.‬
‫- 3. תרסה ומונטויה -‬
‫איך זה התחיל?‬
‫אני אספר לך איך זה התחיל.‬
‫אני אספר לך‬
‫משהו מצחיק לגבי זמן.‬ ‫הוא היה בתחנה כבר זמן רב,‬
‫ואני הייתי שם שלוש שנים.‬
‫למרות שעבדנו באותו מקום… ‬ ‫-מעולם לא ראיתי אותך.‬
‫לא ראיתי אותו.‬
‫כשראיתי אותו בהתחלה,‬
‫לא יכולתי לסבול אותו.‬ ‫בכנות, הוא נראה שחצן וסנוב.‬
‫הוא תמיד היה שקוע בעצמו, ‬ ‫והוא חשב שאי אפשר לעמוד בפניו.‬
‫אז חשבתי שהוא… ‬ ‫-לדבריה.‬
‫זאת האמת. הוא היה שחצן.‬ ‫-סליחה, הייתי נאה.‬
‫פעם ציוותו אותנו.‬
‫נסענו יחד בטנדר.‬
‫דרך אגב, הטנדר היה מלא‬
‫בבנות שלא היה להן מושג לגבי עבודת המשטרה.‬ ‫-לא סיפרתי את זה לאלונסו, אבל… ‬
‫כן, הטנדר היה מלא בבנות.‬
‫היינו בכוננות של פיזור הפגנות.‬
‫בסדר. אז נכנסתי והתחלתי לארגן אותן.‬ ‫שום דבר חדש.‬
‫הוא התלבש יפה… ‬ ‫-היא סמלת משמעת.‬
‫כולן פינקו אותו.‬ ‫אחת ליטפה את השיער שלו, ואני חשבתי… ‬
‫לא אמרתי את זה.‬ ‫-"מה הבעיה שלכן?"‬
‫לא, אבל אני כן.‬
‫והן המשיכו. אני רק צפיתי,‬ ‫כי חשבתי שהוא בדרגה בכירה יותר.‬
‫הוא היה האחראי ואני ישבתי מאחוריו,‬
‫כמו השניייה בשרשרת הפיקוד.‬ ‫כי הילדות האלה היו טירוניות.‬
‫ובעודי צופה בו,‬
‫חשבתי, "הוא לא עובד."‬
‫הוא בילה את כל היום בטלפון‬
‫עם חברה אחת או שתיים, ועשה את שלו.‬
‫והבנות האלה לא רצו לעבוד.‬
‫בכנות, הן הרגישו שהן שולטות בבוס.‬
‫הן הציעו לו אוכל והכול. אמרתי, "בסדר".‬
‫דרך אגב, הייתי רזה ב-15 קילו.‬
‫הם שלחו אותנו לפשיטה בקוואוטפק.‬
‫ויצאנו.‬
‫אני זוכר את היום שבו טיפסת בחזרה לטנדר.‬
‫עלית מאחור וראיתי אותך דרך המראה האחורית.‬
‫והסתכלת עליי כאילו,‬
‫"לעזאזל!"‬
‫לא באמת.‬
‫זה לא נכון.‬
‫בכל מקרה, אחרי זה,‬
‫אמרתי למפקד שלי, "אתה יודע מה?"‬
‫"אשלם לך לשלוח אותי לשם איתו."‬
‫"עם השוטר ההוא." "כן, בטח."‬
‫באופן אישי,‬ ‫כשהייתי עם בת הזוג הראשונה שלי,‬
‫הייתי מזניח את המשפחה שלי כל הזמן.‬
‫אז בשלב מסוים הם עזבו את הבית.‬
‫התחלתי לגור לבד.‬
‫ולחזור הביתה… ‬
‫הרגיש כמו לחזור לגיהינום.‬
‫כי אתה רואה את החדר שבו גדלת.‬
‫את החיים שהיו לך בעבר.‬
‫והכול חוזר.‬
‫אתה מבין?‬
‫זה מזכיר לך.‬
‫לפעמים אפילו שקלתי להתאבד.‬
‫לא רציתי להיפגש עם פסיכולוג,‬
‫כי היו טוענים שאני לא כשיר לשירות.‬
‫אחרי שסיימנו לעבוד,‬
‫הוא נהג לצאת לרחוב ולשתות בירות‬ ‫של שניים או שלושה ליטר.‬
‫היה לו אופנוע סוזוקי 1,000.‬
‫הוא היה מניח את הבקבוק שלו,‬ ‫מנגב את הדמעות… ‬
‫וברגע שהוא ניגב את עצמו, הוא היה טס משם.‬
‫הוא היה נוסע במהירות מופרזת.‬
‫עמיתיי היו אומרים,‬ ‫"האידיוט הזה עומד להרוג את עצמו."‬
‫"האידיוט הזה יהרוג את עצמו."‬
‫יש לי כמה תמונות שלו שיכור,‬
‫עם עיניים דומעות‬
‫והכלבה לצדו, כמעט כמו בן אדם.‬
‫הייתי שואלת אותו, "למה אתה עושה את זה?"‬
‫"כי אני כלב."‬
‫שאלתי, "מי אמר לך שאתה כלב?"‬
‫בשלב ההוא לא חשדתי שלמונטויה יש בעיות,‬
‫שנבעו מפרידה.‬
‫עדיין גרתי עם אבא של ברנדון.‬
‫הוא מעולם לא חיפש עבודה יציבה‬ ‫כדי לספק לי מזונות.‬
‫הוא מעולם לא עשה את זה.‬ ‫אז עד שמלאו לבן שלי 13,‬
‫אני פרנסתי אותו, טיפלתי בו,‬ ‫שילמתי שכר לימוד, הכול.‬
‫בשלב מסוים, סוף סוף אמרתי, "סיימתי איתך."‬
‫"זה נגמר, בסדר?"‬
‫גילינו תוך כדי שיחות‬ ‫שיש בינינו הרבה מכנים משותפים,‬
‫עד שבשלב מסוים הוא פנה אליי ואמר,‬
‫"את מבינה שאנחנו עושים בדיוק את אותו חרא?‬
‫החיים שלך ושלי זהים.‬
‫כל מה שאת חווה, אני חוויתי כבר.‬
‫חוץ מזה שאני הייתי ראש המשפחה‬ ‫ואת היית האימא.‬
‫בדיוק כמו שאת פרנסת את המשפחה שלך,‬
‫אני הקרבתי הכול עבור המשפחה שלי."‬
‫תדמיינו שני שוטרים‬
‫שאמורים לאכוף חוק וסדר,‬
‫שחווים משבר נפשי בניידת‬ ‫ובוכים בגלל הבעיות המשפחתיות שלהם.‬
‫היא אומרת שאז היא התאהבה.‬
‫נכון? זה התחיל עם מתנות קטנות פה ושם,‬
‫לפעמים שוקולד.‬
‫מתנות כמו זו, שאני עדיין שומר.‬
‫מכתב שבו כתוב, "בוקר טוב, אהובי."‬
‫היא לא יודעת… ‬
‫אבל שמרתי את המכתב הזה‬
‫יחד עם מתנות אחרות ממנה.‬
‫אבל שיחדנו את המפקדים שלנו‬ ‫כדי שיציבו אותנו באותה ניידת.‬
‫כן, ז הייתה ניידת 810.‬ ‫-פי-810-אס-1.‬
‫והתחלנו לתמוך זה בזו.‬
‫ניחמנו זה את זו.‬ ‫הייתי אומרת, "אל תוותר, תהיה חזק."‬
‫נתתי לו שיעור בענווה‬ ‫והתעקשתי שהוא יתחיל לקרוא.‬
‫יום אחד החלטתי… ‬
‫לעצור בחנות כדי לחתום ביומן הפעילות.‬ ‫נסענו בניידת.‬
‫וראיתי גבר שמוכר ורדים.‬
‫אמרתי לו, "תן לי ורד. הכי יפה שיש לך. "‬
‫ואמרתי לתרסה,‬ ‫"צאי. לכי לחתום ביומן במקומי."‬
‫עד…‬
‫שהיא חזרה… ‬
‫כבר שמתי את הוורד בין המושב שלה לנשק.‬
‫ואמרתי לה, "תודה על הכול, מותק."‬
‫"כי הקשבת לי ועזרת לי מאוד, בסדר?"‬
‫"את…"‬
‫"את החזרת אותי לחיים."‬
‫נתתי לו את "אמנות המלחמה", מאת סון דזה.‬
‫ואני חושבת שהוא התחיל לשנות‬ ‫את האסטרטגיה שלו.‬
‫הוא התחיל לשתות פחות והפסיק לחגוג.‬
‫אמרתי, "עכשיו אתה דואג לעצמך,‬ ‫אף אחד לא יעשה את זה בשבילך."‬
‫"תפנק את עצמך.‬ ‫אם מתחשק לך לאכול משהו, עשה זאת."‬
‫התחלתי להסביר לו על הקוד המשפטי.‬ ‫עכשיו הוא מבין אותו ואפילו נותן עצות.‬
‫אני חושבת שהוא למד ממני הרבה.‬
‫אני מתייחסת אליו בחיבה,‬ ‫אבל לפעמים אני נוזפת בו.‬
‫לפעמים אני קצת נוקשה,‬ ‫אבל זה עזר לו להשתנות.‬
‫אני לא יודעת מתי בדיוק הוא התאהב בי,‬
‫אבל עכשיו אני יכולה לומר שאכפת לו ממני.‬
‫בן זונה!‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫אתה אוהב אותי?‬
‫תגיד לי שאתה אוהב אותי.‬
‫לא עכשיו.‬
‫מאז, נהנינו מהזמן המשותף שלנו בניידת.‬
‫היינו הולכים לקנות גבינה, בוטנים.‬
‫הלכנו לאכול צוהריים.‬ ‫-וארוחת ערב.‬
‫התחלנו את חיינו יחד.‬ ‫-בלה ויגה.‬
‫התזמון היה נכון.‬ ‫-היינו עושים מרדפי מכוניות.‬
‫זוכרת שברחת מהמכונית כשהם שדדו סופרמרקט?‬
‫כן, הסופרמרקט.‬
‫לחצתי על הגז ונסעתי בכיוון הלא נכון‬
‫והיא קפצה החוצה ורצה.‬
‫רציתי להגיע לסופרמרקט.‬ ‫-לסופרמרקט.‬
‫מה?‬
‫אני כל הזמן אומר לך שאני שונא בצל.‬
‫אבל אתה אוכל אותו בכל זאת.‬ ‫-זה חריף מאוד!‬
‫תגיד לבחורות שלך שיבואו לנחם אותך.‬
‫אילו בחורות?‬
‫את תוקפנית מאוד.‬
‫אני מעוניין רק בך.‬
‫בטח. מה עם כל הצוערות?‬
‫אחת החדשות ממש חתיכה.‬
‫אחת הצוערות.‬ ‫-מספיק, טוב?‬
‫אידיוט מזוין.‬ ‫-תירגעי.‬
‫שכחתי את המשקאות.‬
‫-הצילו!‬
‫תחזיק מעמד!‬
‫מה קרה?‬ ‫-חכה.‬
‫אגיד לך בעוד רגע. חכה… ‬
‫לעזאזל, זה הוא.‬
‫עצור, מניאק!‬
‫חכי לתגבורת!‬
‫יש לנו אקס-4 במרחק 20 מטרים מרפינריה.‬
‫היא קפצה מהמכונית עם הנשק שלה.‬
‫הייתי מוכנה לירות.‬
‫צעקתי עליה, "היי, השתגעת?"‬
‫"אל תעשי שטויות", הוא אמר.‬ ‫-"תחזרי."‬
‫את עלולה להיהרג.‬
‫- יציאה - ‬
‫טוב…‬
‫בן זונה!‬
‫עצור, מניאק!‬
‫עצור!‬
‫עצור מיד! עצור, מניאק!‬
‫עם הפנים למטה! ידיים מאחורי הגב!‬
‫הבכירים הבינו… המפקדים, המדריכים,‬
‫הבינו שאנחנו במערכת יחסים.‬
‫הם היו אומרים, "תשלח אליי את זוג היונים."‬
‫"הסירנה לא מאירה באור אדום וכחול.‬
‫"במקום זה, היא מהבהבת לבבות."‬
‫כולם הפסיקו לקרוא לנו "תרסה ומונטויה".‬
‫הם קראו לנו "ניידת האהבה".‬
‫"איפה ניידת האהבה? בואו הנה."‬
‫אפילו צוות מצלמות המעקב.‬ ‫-"בואו הנה."‬
‫כולם היו שותפים לבדיחה,‬ ‫וכך נולדה ניידת האהבה.‬
‫באותו רגע, הסתובבתי‬
‫וראיתי ניידת משטרה, אז נופפתי אליהם.‬
‫מה קרה?‬
‫הם היו צריכים להזיז את הגנרטור.‬
‫רק רגע.‬
‫בסדר. עלינו לעצור כאן לזמן מה.‬
‫יש חטיפים במסדרון.‬
‫אנחנו נפנה את הסט.‬ ‫הם צריכים לבדוק משהו.‬
‫אפשר ללכת לשירותים?‬ ‫-כן, קדימה.‬
‫טוב, עכשיו… ‬
‫אם אתה רוצה, תטייל עם מרטינה‬ ‫בזמן שנבדוק את זה.‬
‫כמה זמן זה ייקח?‬
‫בערך עשר דקות או רבע שעה.‬ ‫אבל יש שם חטיפים.‬
‫אם תרצו.‬
‫בסדר.‬
‫טוב. בואו נחתוך.‬
‫- 4. שחקן מתכונן -‬
‫בואו נראה…‬
‫- במרץ 2019, השחקנים מוניקה דל קרמן -‬
‫- וראול בריונס החלו בתהליך הדמיה -‬
‫- של חיי השוטרים המקסיקנים. -‬
‫- במשך 101 ימים,‬ ‫הם נקלטו באקדמיות שונות, -‬
‫- עקבו אחרי שוטרים בסיורים היומיים שלהם, -‬
‫- והתאמנו בגילום השוטרים טרסה ומונטויה‬ ‫בסרט הזה. -‬
‫ראול!‬
‫מה שלומך?‬
‫טוב.‬
‫- בשל מגבלות האקדמיה, -‬
‫- הם תיעדו את חוויותיהם‬ ‫בטלפונים סלולריים. -‬
‫אני כל כך אסירת תודה על ההתחלה החדשה הזו,‬
‫שההרפתקה הזאת החלה,‬
‫שהפרויקט הזה התחיל וגם הדמות הזאת.‬
‫שהיצירה הזאת החלה.‬
‫אנחנו בדרך לאקדמיית המשטרה.‬
‫זו נסיעה מלאת מהמורות.‬
‫ויש הרבה רעש.‬
‫אני חושב… ‬
‫שאף אדם שפוי… ‬
‫לא ירצה להיות שוטר בעיר הזאת.‬
‫בשביל מה?‬
‫יש המון תנועה, אנשים עומדים בתור.‬
‫אני לא יודעת מה עוד לומר,‬ ‫רק שהלב שלי דופק בטירוף.‬
‫היום היה יום ההכשרה הראשון שלנו‬
‫באקדמיית המשטרה של מקסיקו סיטי.‬
‫זה לא היה מפתיע,‬ ‫אבל אני חייבת להודות שהתרגשתי מאוד‬
‫לראות שרוב האנשים‬
‫שלומדים באקדמיה‬
‫הם ילידי המקום,‬ ‫עם תווי פנים דומים מאוד לשלי.‬
‫היו לנו הרבה שיעורים,‬
‫שיעורים שלא הייתי מדמיינת שקיימים.‬
‫למדנו קורס במשפט פלילי לבני נוער.‬
‫למדנו החייאה.‬
‫הייתה לנו סדנת עזרה ראשונה.‬
‫הגנה עצמית של המשטרה וכושר גופני.‬
‫ההוראות היו,‬ ‫"תרדפו אחרי הגנב, תרימו את הגופה."‬
‫"איך לבצע מאסר."‬
‫"מה לעשות. לקחת אותו למשרד הפנים."‬
‫תמיד פחדתי מאוד משוטרים.‬
‫נראה שהם לא מגנים על אף אחד.‬
‫אני רואה ניידת ואני לא חושב,‬
‫"הם יגנו עליי". אני חושב,‬ ‫"המניאקים האלה רוצים לדפוק אותי."‬
‫השוטרים מהווים מתווכים משונים מאוד‬
‫בין כוח לחברה.‬
‫וזה גם היה קשה.‬ ‫לא היה לי מושג לגבי הנהלים הנוכחיים,‬
‫אז לא הסתפרתי.‬
‫אז הגעתי עם שיער ארוך וזקן.‬
‫בלי מדים, בניגוד לאחרים,‬
‫אז מההתחלה הם תהו, "מי זה האידיוט הזה?"‬
‫כיסחו לנו את הצורה היום‬
‫עם הפי-אר-24.‬
‫התאמנו על הגנה לגובה, ‬
‫הגנה למרכז, הגנה כלפי מטה.‬
‫ראול ואני דיברנו קצת‬
‫על משמעות האלה עבורנו.‬
‫ומה משמעותה עבור האזרחים והאנשים שמוחים.‬
‫ועבור אלה מאיתנו שחוו דיכוי משטרתי.‬
‫נכנסנו למקום בשם "הכפר".‬
‫זה מקום בתוך האקדמיה,‬
‫שהוא כפר מדומה, עם בתים וכבישים.‬
‫מצאתי דמיון בין תהליך העבודה של הסטודנט‬
‫לזה של השחקנים‬
‫כי למרות שאנחנו עובדים עם נושאים שונים,‬
‫אנחנו מדמים מצבים כל היום.‬
‫אנחנו מדמים קונפליקט.‬
‫בדיוק התעוררתי אחרי שחזרתי מיום באקדמיה.‬
‫וגם נפצעתי במרפק.‬
‫זה לא גורם לי להרגיש גאה.‬
‫דיברתי עם התת־ניצב והוא אמר לי‬
‫שברור שרוב הילדים שלומדים באקדמיה‬
‫עושים זאת בעיקר בשביל הכסף.‬
‫הם פשוט שם מתוך פסיביות.‬
‫"אני כאן כי הם משלמים לי."‬
‫"אני ממש ישנוני כי העירו אותי בחמש בבוקר."‬
‫"אני יודע שזה בטח מידע חשוב,‬
‫אבל אני עצלן מכדי ללמוד."‬
‫תוכנית האקדמיה נמשכת רק שישה חודשים.‬
‫ואני שואל את עצמי, איך לומדים בשישה חודשים‬
‫כל מה שצריך כדי להיות שוטר טוב?‬
‫איך לפעול כמו שצריך.‬
‫לא להיכשל בהליך הוגן.‬
‫ומצד שני,‬
‫לקבל מושג ברור והבנה של החוק.‬
‫ו…‬
‫איך אפשר לשכנע מישהו תוך חצי שנה,‬
‫מישהו שלא היה מוכן‬ ‫לקבל את ההחלטה הזאת מלכתחילה‬
‫אבל הנסיבות הובילו אותו לכך,‬
‫להפוך לשוטר נהדר? שהוא יקבל אקדח,‬
‫שהוא יוכל להשתמש בו‬ ‫כדי לסיים את חייו של מישהו אחר?‬
‫ואם הוא לא מהיר מספיק,‬ ‫החיים שלו שלולים להסתיים?‬
‫אני רואה שלעמיתיי הצעירים, הנשים והגברים,‬
‫יש הרבה מידע,‬
‫ומעט מאוד הזדמנויות לספוג אותו,‬
‫לפרש אותו, לעבד אותו.‬
‫רבים מהם רק סיימו את התיכון,‬
‫חלק סיימו רק את חטיבת הביניים.‬
‫היה בחור שהתבדח,‬
‫אני לא בטוח על מה הוא קשקש.‬
‫שמעתי אותו במסדרון בדרכי לחדר האוכל.‬
‫הבחור הזה אמר,‬
‫"יש לי יותר כסף מכולכם, מניאקים."‬
‫"תבדקו את מאזן החשבון שלי.‬ ‫אני לא מסתובב ומתבכיין‬
‫כי לא קיבלתי צ'ק או שהוא לא אושר."‬
‫"תבדקו את המאזן שלי,‬
‫יש לי יותר משאתם תרוויחו בשנה."‬
‫אז מישהו אחר צעק,‬ ‫"אז מה אתה עושה פה, מניאק?"‬
‫וכולם התחילו ללעוג לו.‬
‫"כן, מה אתה עושה כאן?"‬
‫אחר כך הלכנו לשיעור שחייה,‬
‫שלדעתי השפיע עליי יותר…‬
‫זה ממש השפיע עליי‬
‫עמוקות, כי…‬
‫ארמנדו, המדריך שלנו,‬
‫הורה לנו לקפוץ מהפלטפורמות,‬
‫שהיו בגובה שלושה ושבעה מטרים,‬
‫לתוך המים, לבריכה.‬
‫אני שוטר, מישהו רודף אחריי.‬
‫אני צריך לקבל את ההחלטה ולקפוץ למים.‬
‫זה לא משנה איך אני אפול.‬
‫לא אכפת לי אם זה קר.‬
‫הרגליים שלי רועדות.‬
‫אני לא רוצה שהאחרים ישימו לב שאני מפחד.‬
‫ואני צופה בהם. הם מעמידים פנים שהם קשוחים.‬
‫אני עומד לצלול כשהם מגיעים לקצה‬ ‫והילד ההוא חוזר.‬
‫הוא מפחד מאוד וחוזר.‬ ‫אתה מתבדח עם השותף שלך שלידך.‬
‫כאילו, "כן, כמה מפחיד."‬
‫כמה זה מפחיד.‬
‫זה לא אותו הדבר שם למעלה.‬ ‫צריך להסתכל קדימה.‬
‫ואתה לא רואה את המרחק למים,‬
‫אתה לא יכול לאמוד את הפגיעה במים.‬
‫אז זו תחושה של נטישה ושל ורטיגו,‬
‫של "הינה אני בא".‬
‫באותו רגע, זה מרגיש כמו נצח,‬
‫כאילו לעולם לא תגיע למים.‬
‫התחושה של להיות שוטר היא בדיוק כזו.‬
‫בוא נלך על תספורת צבאית.‬
‫תספורת צבאית?‬ ‫-כן, בבקשה.‬
‫כמובן.‬
‫הצטרפת למשטרה או משהו?‬
‫זה נכון.‬
‫אני עומד להיות כחול.‬
‫אני נראה כמו שוטר?‬
‫בערך. התספורת עוזרת.‬
‫אבל כדי להיות שוטר…‬
‫מה צריך כדי להיות שוטר?‬
‫חוץ מנחישות, ‬
‫אתה צריך שיהיו לך ביצים.‬
‫כי בימינו, הפושעים יצאו מכלל שליטה.‬
‫אתה סומך על המשטרה?‬
‫באמת בוטח בהם? לא.‬
‫אפילו לא ברשויות.‬
‫כי עכשיו עם החוקים החדשים,‬
‫נוכל יוצא מהכלא מהר יותר מאזרח רגיל.‬
‫אתה חושב שזה בגלל החוקים?‬
‫בטח. החוקים שנוצרו‬
‫על ידי הנציגים המכובדים שלנו.‬
‫הם פשוט יושבים‬
‫ומצלמים סלפי כדי להוכיח שהם השתתפו.‬
‫המשטרה עשתה לך צרות אי פעם?‬
‫לא, למרבה המזל.‬
‫לא לאחרונה. אבל כן לפני שנים רבות.‬
‫על מה?‬
‫על היותי מוזיקאי ובוהמי.‬
‫ראול בריונס כרמונה.‬
‫דויד ברנדון רמירז וגה.‬
‫רובינסון אמדאוס דומינגז רוזס.‬
‫מוניקה.‬
‫גוסטבו קבאיירו לארה.‬
‫דניאל פיגרואה רוצ'ה.‬
‫רואיז ולנסיה קרינה.‬
‫וגה לונה אריק איוואן. צוער משטרה.‬
‫לשירותך.‬
‫אני בן 32.‬
‫בת 22.‬
‫עשרים ושלוש.‬
‫אני בן 21.‬
‫בהתחלה, זה היה מתוך הכרח.‬
‫ושנית, אני זוכר…‬ ‫ובכן, אבא שלי גם היה שוטר.‬
‫אהבתי את החוויות שלו,‬
‫את השיחות שהוא חלק איתי.‬
‫ככה קיבלתי את הרעיון שאני רוצה להיות שוטר.‬
‫כפי שרצה הגורל, הפכתי לאימא בגיל צעיר,‬
‫אז לא הייתה לי הזדמנות‬ ‫לעשות את זה עד עכשיו.‬
‫כמו בכל תחומי החיים,‬
‫יש אנשים שבאים לכאן כדי לבזבז את זמנם,‬
‫וחלקם באמת נהנים להיות שוטרים.‬
‫אני חושבת שהחברה שלנו לא בסדר.‬
‫אנחנו חיים במדינה‬ ‫שבה מתרחשים אינספור מקרי רצח.‬
‫זה לא בגלל המשכורת,‬
‫זו התחושה של היכולת לעזור למישהו אחר.‬
‫אתה אפילו לא מכיר אותו. זה מה ששוטר עושה.‬ ‫הוא מסכן את חייו למען אדם זר.‬
‫אני מפחדת לעזוב את המשפחה שלי,‬
‫אם משהו יקרה לי.‬
‫אבל אני חושבת שבעצם ההגעה לכאן,‬
‫אתה כבר אומר לעצמך שאתה מוכן לכל דבר.‬
‫הבכירים אמרו לנו שגם פחד הוא דבר טוב.‬
‫אז לכן… ‬
‫אני חושבת… ‬
‫שכולנו מפחדים מהרחובות כאן, ‬ ‫אבל אנחנו עדיין עושים את זה.‬
‫- מסלול טקטי, כבוד - אמון -‬
‫- אומץ, יושרה, הקרבה -‬
‫עכשיו אנחנו ב… ‬
‫באקדמיה המשטרתית בסיודאד נזה.‬
‫טוב, יש דינמיקות שונות כאן.‬
‫אני חושב שהשיעורים יותר מותאמים אישית.‬
‫צעד אחד קדימה.‬
‫עכשיו!‬
‫כי במקרה הזה, יש כאן רק קבוצה אחת.‬
‫עכשיו!‬
‫אז זה גורם לנו להרגיש קשר חזק יותר כקבוצה.‬
‫תסתובבו, עכשיו!‬
‫ימינה, עכשיו!‬
‫אתמול בלילה לפני השינה חשבתי שזה מקום‬
‫שיש בו הרבה אנשים פגיעים‬
‫שמעמידים פנים שהם החזקים ביותר,‬ ‫שמסוגלים להגן על עצמם.‬
‫עצור! המשטרה העירונית!‬
‫עצור!‬ ‫-עצור! המשטרה העירונית!‬
‫עצור! המשטרה העירונית!‬ ‫תפסיק את מה שאתה עושה!‬
‫המשטרה העירונית! תפסיק את מה שאתה עושה!‬
‫שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע, שמונה.‬
‫אחת, שתיים, שלוש, למעלה!‬
‫הם חייבים להאמין שהם שוטרים.‬
‫הם חייבים להאמין במדים האלה,‬
‫שכבר מפעילים עליהם לחץ.‬
‫מה קורה אחרי המהלך הזה?‬
‫הם צריכים לדבר בצורה סמכותית.‬
‫"זה כל כך מצחיק"‬
‫לצאת לריצה היה אינטנסיבי.‬
‫"עוד הקפה קטנה"‬
‫במחלקה גדולה. היינו 24.‬
‫אפילו חשבתי על פושעים ואמרתי,‬
‫"לעזאזל, הם בטח צוחקים עלינו,‬
‫שאנחנו רצים כאן‬
‫וצועקים שטויות."‬
‫"רובם שמנים."‬
‫חשבון נפש מסוג כזה‬
‫אפשר לי להתגאות בקבוצה החדשה הזאת.‬
‫כי המורל שלהם היה גבוה מאוד.‬
‫והייתי מאוד מרוצה.‬
‫תסתדרו בשורה.‬
‫התמקדו במטרה.‬
‫החליפו מטרות, עכשיו!‬
‫לאט.‬
‫רק קצת.‬
‫מובן.‬ ‫-מובן!‬
‫כולם…‬
‫וודי היה אומר, "ואז הם יוצאים ונהרגים."‬
‫"האידיוטים האלה. הם אפילו לא שלפו אקדחים.‬
‫הם נהרגים כשהם מסתכלים בטלפונים שלהם.‬
‫הם נהרגים כי הם לא ערניים.‬
‫כי הם טיפשים, כי הם מטומטמים.‬
‫"שם בחוץ, הם מתים בלי כבוד,‬
‫בלי להתנגד.‬
‫הם מתים כשהאקדח שלהם לא שלוף.‬
‫הם מתים כי הם לא ערניים, כי הם מטומטמים."‬
‫אל תדביק את זה לכבל, בסדר?‬
‫אבל…‬
‫אל תדביק את זה לכבל.‬
‫זה מה שיש.‬
‫לא, יש לנו…‬ ‫תראה, הלוח המזוין הזה הוא אלקטרוני.‬
‫זכרי את יסודות הירי.‬
‫תזכרי לנשום!‬
‫חזק יותר.‬
‫בסדר.‬
‫תישארי במקום.‬
‫אני רק אתקן את מנח היד שלך. ככה!‬
‫קדימה.‬
‫יופי, ממש שם. תתחילי לסחוט.‬
‫תלחצי עליו חזק.‬
‫הינה. קדימה, תמשיכי!‬
‫תמשיכי!‬
‫קדימה! את יכולה לעשות את זה!‬
‫את יכולה לעשות את זה!‬
‫לשאוף, לנשוף.‬
‫לנשום.‬ ‫-לשאוף, לנשוף.‬
‫תתרכזי.‬
‫לשאוף ולנשוף.‬
‫שוב!‬
‫לשאוף, לנשוף.‬
‫שוב, קרינה.‬
‫תרימי ותכווני!‬ ‫-תני לי עוד אחד.‬
‫תירי!‬
‫זהו זה!‬
‫שוב!‬
‫מגננה תחתית!‬
‫לשאוף.‬
‫לנשוף.‬
‫לשאוף!‬
‫לנשוף! למעלה! תכווני!‬ ‫-קדימה…‬
‫תירי!‬
‫תסחטי חזק!‬ ‫-חזק, ארסלי!‬
‫את מסוגלת!‬
‫למה לעזאזל הסכמתי להשתתף‬ ‫בסרט המזוין הזה?‬
‫למה אני צריך ללמוד‬
‫מה מניע שוטר?‬
‫אני לא רוצה להיות שוטר.‬
‫אני לא אעמיד פנים שכל זה כיפי.‬
‫אולי יומן הווידאו הזה בכלל לא ייכנס לסרט.‬
‫מה המשמעות הארורה של להיות שוטר?‬
‫איך אתה מרגיש כשהם מעליבים אותך?‬
‫איך זה מרגיש‬ ‫לראות בחור מאחורי סורג ובריח?‬
‫איך אתה מרגיש כשמישהו נמלט?‬
‫איך אתה מרגיש כשיש מולך סכומי כסף גדולים?‬
‫מה קורה עם כל האלימות?‬
‫באיזה שלב זה יצא כל כך מכלל שליטה‬
‫שהאקדמיות…‬
‫נואשות כל כך‬ ‫שהן התחילו לגייס מספרי שיא של צוערים?‬
‫כי אנחנו צריכים בדחיפות עוד שוטרים כאן.‬
‫כי הם נהרגים.‬
‫אבל אני לא אהפוך לשוטר.‬
‫אני לא אהיה שוטר אמיתי.‬
‫הם לא יירו בי.‬
‫לכל היותר הם יגידו, "אקשן! קאט! "‬
‫זהו זה. אני אשב להירגע ואשתה קפה.‬
‫קדימה. אל דאגה.‬
‫אקשן!‬
‫בוקר טוב.‬
‫בבקשה.‬
‫תודה.‬
‫זה כאן.‬
‫אנחנו לא גיבורי־על כאן,‬
‫אז חשוב מאוד להיזהר.‬
‫תמיד יש מישהו שמחכה לנו בבית.‬
‫אני אצטלב.‬
‫עשר-ארבע ב…‬
‫הלוואי שהכול יהיה בסדר.‬
‫מכונית כסופה, דגם 2011.‬
‫עם ה -81…‬
‫…חמישי, שני, רביעי.‬
‫אנשים מסתכלים.‬ ‫-הם חושבים שזה מוזר.‬
‫הם בטח חושבים, "הם התקינו מצלמות ענקיות‬
‫כדי לצמצם התנהגות פסולה."‬
‫כדי שיפסיקו לגנוב.‬
‫אנחנו לא גונבים.‬
‫זה שונה.‬
‫אני אדריך אתכם, פיקוד. אנחנו ב -110.‬
‫פיקוד חמש… ‬
‫מה דעתך?‬
‫אתה אוהב את המשטרה?‬
‫אני לא יודע.‬ ‫בכנות, זה נראה כמו עולם מוזר.‬
‫כן, זה עולם מוזר.‬
‫למען האמת, ממש פחדתי משוטרים.‬
‫אני עדיין מפחד.‬
‫קשה לאנשים לבטוח שוב במשטרה.‬
‫זה מצב דפוק.‬
‫כילד נהגתי לשטוף ניידות בתחנת קוואג'ימלפה.‬
‫טוב.‬
‫פגשתי שם הרבה שוטרים.‬
‫נהיית סקרן.‬
‫למען האמת,‬
‫הם תמיד היו נחמדים אליי.‬
‫הם היו מנומסים.‬
‫זה מגניב.‬ ‫-הם נתנו לי ארוחת בוקר.‬
‫הם נתנו לי טיפים יפים.‬
‫ומאז, ראיתי בהם… ‬
‫כאנשים שהתייחסו אליי יפה.‬
‫בסדר.‬
‫בהמשך, הרושם שלי התחיל להשתנות‬
‫כלפי המשטרה.‬
‫למה זה קרה?‬
‫התחלתי לראות שוטרים‬ ‫שלא עשו את עבודתם כמו שצריך,‬
‫או שנותנים לפושעים ללכת.‬
‫ראיתי שוטר ולא הרגשתי… ‬
‫אמון.‬ ‫-בדיוק.‬
‫פחדתי.‬
‫לא כולנו אותו הדבר.‬ ‫-בכל פעם… ‬
‫לא, אתה לא כזה.‬
‫כלומר, יש שוטרים טובים ורעים.‬
‫בדיוק כמו אזרחים. יש טובים ורעים. כלומר,‬
‫יש הכול מהכול.‬
‫לאף אחד לא אכפת אם שוטר מת.‬
‫אבל היי, אל תעז להרוג פושע,‬ ‫כי אז תהיה מהומה.‬
‫כל הרחוב ירדוף אחריך‬ ‫כדי למנוע ממך לתפוס אותו.‬
‫כשאתה מנסה לעצור אותו,‬
‫הוא אולי פושע מהסוג הגרוע ביותר,‬
‫אבל השכנים, כיוון שהם חברים,‬
‫כולם יוצאים ומנסים לחטוף אותו,‬ ‫מנסים להרביץ לך.‬
‫או אפילו להרוג אותך. ומי יתלונן? אף אחד.‬
‫לא התקשורת,‬
‫לא פעילי זכויות אדם, אף אחד.‬
‫לאף אחד לא אכפת אם שוטר ימות.‬
‫כשאת נכנסת, את לא מפחדת… ‬
‫שאולי תמצאי את עצמך בקרב יריות?‬
‫את יודעת למה?‬ ‫כי נשמע שאת באה ממשפחה טובה.‬
‫כאילו שלא היית מעזה לפגוע בזבוב.‬ ‫אני לא יודע.‬
‫באמת.‬
‫נראה שאין לך את האישיות הדרושה‬ ‫כדי להיות שוטרת טובה.‬
‫לא?‬
‫אני באמת מרגישה… ‬
‫במיוחד במהלך ביקורות,‬
‫אני קצת חרדה,‬
‫שאעשה את זה לא נכון, או שאפשל… ‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫את חושבת שאנשים יזלזלו בך, או מה?‬
‫אתה מתכוון לומר לי שאנשים‬ ‫לא מזלזלים בך כל הזמן?‬
‫כן.‬ ‫-כן, נכון?‬
‫כאן, הם יורקים עליך, הם מכים אותך.‬
‫הם מעליבים אותך כל הזמן.‬
‫שוטרים לקשר.‬
‫מפקדה…‬
‫בת כמה את?‬ ‫-שלוש עשרה.‬
‫שלוש עשרה?‬
‫איפה אימא שלך?‬
‫את אחותה?‬
‫איפה אבא שלך?‬
‫האבא הוא זה ששבר את הצלעות של הילדה.‬
‫למה? למה הוא הכה אותך?‬
‫הבחורה טוענת‬ ‫שאימא שלה מכרה אותה לכמה גברים.‬
‫זה נכון, יקירתי?‬ ‫-היא גם מדווחת על אונס.‬
‫בין היתר.‬
‫אתה יודע למה הן התקשרו אלינו?‬
‫כדי שאוכל לקחת אותן לבית מחסה.‬
‫הן לא רוצות להישאר פה.‬
‫כל מה שאמרת לי, מותק,‬
‫את חייבת להגיד להם כדי שהם יוכלו לעזור לך.‬
‫בסדר?‬
‫את תיקחי אותן?‬ ‫-כן.‬
‫כן?‬ ‫-כן, אני אקח אותן.‬
‫תודה.‬
‫כן, ילדה.‬
‫את יכולה להגיד לעצמך‬ ‫שזה נהדר לעזור לאנשים,‬
‫אבל במצב הזה, למען האמת,‬
‫איך את מרגישה עמוק בלב?‬
‫טוב, אנשים שמתנהגים באגרסיביות,‬
‫אנשים קולניים, שצורחים,‬ ‫מעליבים אותך ומה לא,‬
‫והם רואים אותך בוכה,‬
‫הם יחשבו שאת חלשה.‬
‫והם ינצלו את זה.‬
‫אבל את חייבת להיות חזקה.‬
‫אני חושבת כך.‬
‫אם אני רואה ילד קטן‬
‫שהוא פצוע או מת,‬
‫זה משפיע עליי.‬
‫כן.‬ ‫-זו הרגשה רעה.‬
‫למה? כי את חושבת על המשפחה שלך.‬
‫שמי חוזה דה חסוס רודריגז הרננדז.‬
‫ידוע יותר בשם מונטויה,‬
‫בחיים הציבוריים.‬
‫בצומת של ארמיטה ותללפאן,‬
‫היינו מעורבים פעמיים בירי עם כמה נוכלים.‬
‫נסענו שם והם שדדו כספומט.‬
‫יבוא.‬
‫אז תגידי לי… ‬
‫מי אני?‬
‫"מי אני?"‬
‫"אני מריה תרסה הרננדז קאניה."‬
‫"כרגע אני שוטרת."‬
‫"אני משרתת במשטרה כבר 17 שנה."‬
‫"אמרתי, 'אימא, נמאס לי. אני אתגייס…'"‬
‫"אמרתי, 'אימא…'"‬
‫"לא, השתגעת, לא עשית כלום במשך שנה שלמה."‬
‫"אמרתי, 'אימא, נמאס לי.'"‬
‫"לא עשית כלום במשך שנה."‬
‫"אמרתי, 'אימא, נמאס לי.‬ ‫אני אתגייס למשטרה.'"‬
‫"לא, השתגעת. אבא שלך יתחרפן."‬
‫"שיהיה. אם הוא רוצה שאעבוד, אעבוד,‬ ‫אבל אני אבחר במה."‬
‫לא היו לי ילדים, בניגוד לרוב עמיתותיי,‬ ‫שהיו אימהות יחידניות.‬
‫בזמנו, הייתי אחת הצעירות ביותר.‬ ‫הם קראו לי "תינוקת קטנה".‬
‫אני משוכנעת שמתוך 100 אחוז‬
‫מהשוטרות במקסיקו סיטי,‬
‫תשעים אחוז היו אימהות יחידניות.‬
‫כמעט כולן.‬
‫שוטרים הם כמו שחקנים.‬
‫אנחנו מעמידים פנים כדי להיראות חזקים יותר,‬
‫או חלשים.‬
‫אנחנו פועלים מתוך היגיון.‬
‫אנחנו לא יוצרים פנטזיה.‬
‫ברגע שאתה לובש את המדים,‬ ‫אתה לוקח אחריות גדולה.‬
‫ואתה חייב להתחייב לתפקיד הזה במאה אחוז.‬ ‫בדיוק דיברתי על זה.‬
‫אתה שוכח מהכול.‬
‫יש לנו 1,000 פרצופים, נכון?‬
‫"אז הסתכלתי עליו…"‬ ‫-לדבריה.‬
‫"לא, ככה זה היה."‬
‫ראיתי בו ליצן.‬ ‫-הייתי נאה בעבר.‬
‫"פעם אחת, ציוותו אותנו,‬
‫נסענו יחד בטנדר."‬
‫"דרך אגב, הטנדר ההוא‬
‫היה מלא בבנות שלא היה להן מושג."‬
‫"לא אמרתי את זה לאלונזו, אבל…"‬
‫הם היו אומרים, "תשלחו אליי את זוג היונים."‬
‫"הסירנה לא מאירה באור אדום וכחול."‬
‫"במקום זה, היא מהבהבת לבבות."‬
‫כולם הפסיקו לקרוא לנו תרסה ומונטויה.‬
‫הם קראו לנו "ניידת האהבה".‬
‫מה?‬ ‫-רגע.‬
‫מה, פגעתי בך?‬ ‫-לא.‬
‫- 5. הסוף של ניידת האהבה -‬
‫תיהני.‬
‫את עדיין רעבה, מותק?‬
‫לא היה להם משהו קר יותר. בוא נראה.‬
‫אוי, בן זונה.‬
‫אמרתי לו שאם הוא יעשה את זה שוב,‬
‫אני אכסח לו את הצורה.‬
‫משאית כסופה, עם סימונים…‬
‫תישאר כאן.‬
‫אתה צריך צבא כדי להזיז כמה אופנועים?‬
‫…חלונות כהים… ‬
‫זה טוב.‬
‫אני אכסח אותך אם תאכל את הקרטיבים, בסדר?‬
‫תראו את האגרופים הגדולים של האלופה.‬
‫היא זעזעה אותה.‬
‫היא תקפה את הפנים שלה ואז,‬
‫ואז היא ניסתה לאחוז בה. היא על החבלים.‬
‫ערב טוב, גברתי השוטרת.‬
‫ערב טוב, אדוני.‬
‫שמי מריה תרסה הרננדז,‬
‫אני קצינת משנה ברובע שלך.‬
‫איך אפשר לעזור לך?‬ ‫-מה קורה, אדוני?‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אתה חוסם את המדרכה.‬
‫טוב, אני אגיד להם לזוז. אין בעיה.‬
‫אדוני, אני אתקשר למשרד התחבורה לתגבורת‬
‫כדי לסלק ולקנוס את האופנועים.‬
‫אתם מתעלמים מהחוק.‬ ‫-מה קורה?‬
‫כלום.‬ ‫-ערב טוב, אדוני.‬
‫מה קורה?‬ ‫-מה שלומך?‬
‫טוב, תודה.‬
‫המפקד רואדה יודע שהמועדון שלנו נפגש כאן,‬
‫אנחנו לא גורמים לצרות.‬
‫מה את כותבת?‬
‫אני רושמת את לוחיות הרישוי ל…‬
‫למה?‬ ‫-כי… ‬
‫זו לא הפעם הראשונה שמבקשים ממך להזיז אותם.‬
‫מעולם לא שמעתי שמישהו התלונן.‬
‫טוב, אנחנו מסיירים בגזרה הזאת,‬
‫ובעבר, התבקשת…‬
‫לא קיבלנו תלונה!‬ ‫-זאת לא הפעם הראשונה.‬
‫מעולם לא שמענו… תני לי לדבר!‬
‫מעולם לא הייתה תלונה‬ ‫עד היום, איזה צירוף מקרים.‬
‫אני חושב שאתם רק רוצים כסף.‬
‫זו לא הפעם הראשונה שאנחנו מבקשים ממך.‬ ‫-היא ביקשה ממך כסף?‬
‫לא, רק אמרתי לה…‬
‫תגיד לי אם היא ביקשה כסף.‬
‫לא, אמרתי לה… ‬ ‫-לא.‬
‫תראה אומץ, אחי. היא ביקשה כסף?‬
‫כן, היא ביקשה כסף.‬
‫בבקשה.‬
‫אתם חושבים שאנחנו טיפשים? אני לא חושב כך.‬
‫את יודעת מי אני?‬ ‫-לא, אדוני.‬
‫אני חבר קונגרס, בסדר?‬
‫לא אכפת לך שאני חבר קונגרס,‬ ‫עובדת בשכר מינימום שכמוך?‬
‫נראה אם לא אכפת לך.‬ ‫-זה לא הכרחי…‬
‫אל תעזי לאיים עליי או להרים את הקול!‬
‫אני מדבר אלייך, אל תפני אליי את הגב.‬
‫כלבה!‬
‫אין לך מושג כמה נדפקת.‬ ‫-שוטרת.‬
‫למה את מחמירה את המצב?‬
‫פרמדיקית אחת בצ'פריטה וקורידו דל נורטה…‬
‫…יש כאן אישה שנפלה…‬
‫סי-4 למפקדה.‬
‫תודה שבאתם.‬
‫סליחה על אי הנוחות.‬ ‫-אין בעיה.‬
‫הוא חבר קונגרס. אדם חשוב.‬
‫באותו רגע, הסתובבתי וראיתי טנדר משטרתי,‬
‫וראיתי שזה היה בכיר.‬
‫אבל הוא הלך לדבר עם הבוס.‬
‫והוא אמר, "לא חינכת את הבחורה הזאת?"‬
‫"היא לא יודעת איך לפנות לאנשים?"‬
‫ואמרתי לו, "צוהריים טובים, המפקד."‬
‫"אל תדברי אליי ככה."‬
‫"אני יודע שאת סוחטת‬ ‫את האדון ואת בעל המקום הזה."‬
‫"למען האמת, תפסו אותך במצלמה."‬
‫ואני אומרת לו, "אם היו מצלמים אותי,‬
‫לא היית מתווכח איתי. תעשה את ההליך שלך.‬
‫תבע אותי על סחיטה, ומה שיקרה, יקרה."‬
‫המשמרת שלנו הסתיימה והלכנו ל…‬
‫נכנסנו לניידת, בדרך לתחנה,‬
‫ובכניסה,העמיתים שלנו שאלו,‬
‫"מה עשיתם, לעזאזל?" והיינו בהלם.‬
‫כולם ידעו בדיוק מה קרה.‬
‫מי את?‬
‫מי אני?‬ ‫-כן, מי את?‬
‫אני מריה תרסה הרננדז קאניה.‬
‫אני כרגע שוטרת.‬
‫אני במשטרה כבר 17 שנה.‬
‫ומה עוד אוכל לספר לך?‬
‫בת כמה את?‬ ‫-שלושים וארבע.‬
‫אני בת 34.‬
‫אז ספרי לי, מה כלל… ‬
‫מה היו ההשלכות של תקרית האופנוע?‬
‫ובכן, זה גרם לנו בעיות‬ ‫שאנחנו מתמודדים איתן עד היום.‬
‫בנוסף, הם לקחו את הניידת שלנו.‬
‫חשבנו שזה לא הוגן.‬
‫עשינו את העבודה שלנו‬
‫וככה הם גומלים לנו?‬
‫אבל חוץ מהגמול, אמרתי,‬
‫שלדעתי, הרגשתי מרומה.‬
‫מה שמך? לא אמרת לי את שמך.‬
‫אני חוזה דה חסוס רודריגז הרננדז.‬
‫ידוע יותר בשם מונטויה, בחיים הציבוריים.‬
‫שם הסתיימה "ניידת האהבה"?‬
‫למעשה, שם "ניידת האהבה" הסתיימה.‬
‫אבל ללא קשר לניידת האהבה,‬
‫ביצענו את העבודה שלנו, נכון?‬
‫אבל הם התחילו להפעיל עלינו‬
‫הרבה לחץ.‬
‫נקמה.‬
‫הם שלחו את מונטויה לשמור‬
‫בצומת של פריפריקו וסן אנטוניו‬ ‫במשך יותר מחודש.‬
‫מעבר לגשר. לא קרה שם כלום.‬
‫תרסה, הם אפילו ניסו להשעות אותה.‬
‫הם איימו והטרידו אותה במשרד,‬
‫וניסו להכריח אותה לחתום על שחרור.‬
‫וזה הפך לגיהינום, אלונסו.‬
‫הם הציבו אותי במרחק של ארבע שכונות משם,‬
‫ונתנו לי לסייר ברחוב‬
‫שאין בו בכלל אחוזי פשע.‬
‫לא היו שירותים, לא היה מה לאכול.‬
‫חזרנו לדבר עם המפקד ואמרנו,‬
‫"מה העניין? לקחתם את הניידת שלנו,‬
‫אתה מעניש אותנו בכך שאנחנו עושים סיורים.‬
‫למשך כמה זמן?"‬
‫הוא אמר, "זו לא ההחלטה שלי.‬ ‫הבכירים הורו על זה."‬
‫"עד שתישברו."‬
‫זה מה שהמפקד אמר.‬
‫"אני אחליף אותך,‬ ‫אבל אשלח אותה לשם עד שהיא תישבר."‬
‫אמרתי, "תשבור אותה ואני ארדוף אותך."‬
‫"אם הרשויות לא יקשיבו,‬ ‫אצטרך לחפש פתרונות אחרים."‬
‫אני מרגישה שהשוטר פגיע בכל מובן.‬
‫שום דבר לא מובטח לנו.‬
‫הפיקוד לא עומד להגנתנו וגם לא האזרחים.‬
‫לפעמים, כמו שאמרתי קודם,‬
‫אני מתבייש לומר שאני שוטר.‬
‫מתוך פחד,‬
‫מאיך שאנשים מתייחסים אליך.‬
‫מסיבה זו, אני אומר לאשתי ולהרבה עמיתים‬
‫שנמאס לי מהמשטרה.‬
‫אתם רק קורבנות?‬
‫זה העניין.‬
‫שאלה טובה.‬
‫אנחנו משרתים את עצמנו.‬
‫אנחנו טיפשים.‬
‫יש ביקורת על כך שהמשטרה מושחתת.‬
‫הם מותחים ביקורת,‬
‫ואומרים שלפעמים, השוטר… ‬
‫הוא אדם שמנצל את כוחו.‬
‫אבל הם לא עוצרים לחשוב‬ ‫למה אנחנו עושים את זה.‬
‫וכמה עמיתים אמרו,‬
‫"אתה יודע מה? אני לא אעשה את זה,‬ ‫כי אני אסתבך. "‬
‫"למה? כי אני לא רוצה שיהיו לי צרות."‬
‫"אני לא אוהב לקחת שוחד."‬
‫"אני לא אוהב לסחוט אנשים."‬
‫אבל רבים מהם עושים את זה.‬ ‫הם סוחטים, או שאנחנו סוחטים,‬
‫או שאנחנו מבקשים כסף,‬
‫לפעמים.‬
‫כי בסופו של דבר, השחיתות לא מפסיקה.‬
‫מי מרוויח מזה? אני חושבת שכולם.‬
‫החל מהאזרח ועד לשוטר ולבכירים.‬
‫למה? כי אם האזרח לא יעצור בתמרור עצור,‬
‫או כל מצב אחר שבו הוא עלול לקבל דוח,‬
‫או להיעצר,‬
‫לפעמים, כדי להימנע מללכת לבית משפט אזרחי,‬
‫שם זה מתחיל.‬
‫השוטר לא צריך לבקש,‬
‫מאחר שהאזרח יודע שהוא ביצע עברה,‬
‫הוא מציע את זה בעצמו.‬
‫אם אתה זקוק לכסף כדי לבצע את העבודה שלך,‬
‫אתה אומר לעצמך, "זו ההזדמנות שלי."‬
‫זה הולך יד ביד, כי מה שהאזרח נותן לי,‬
‫אני מעבירה למפקד המחוז שלי,‬ ‫וזה עושה את דרכו למפקד וכך הלאה.‬
‫זה מכסה את כל השרשרת.‬
‫- צוער משטרה -‬
‫אני צריכה לפחות 400 פזו ליום‬
‫בכיס כדי ללכת לעבודה.‬
‫עשרה פזו הולכים לנשקייה.‬
‫למה? כי אם אני רוצה לקבל אפוד,‬
‫כמו זה שאנחנו משתמשים בו ברחוב,‬ ‫ואתה רוצה שהוא יהיה נקי,‬
‫אם לא תשלם, תקבל מלוכלך.‬
‫אם אתה רוצה לשאת אקדח טוב… ‬ ‫באופן אישי, אני מעדיפה את הפייטרו ברטה,‬
‫הלכו ה-10 פזו שלך.‬
‫כמה זה עשרה פזו למשך שבועיים?‬
‫אם אתה רוצה ניידת,‬ ‫אתה צריך לשלם דמי שימוש‬
‫למנהל צי הניידות.‬
‫למד את השורות שלך.‬
‫בכל חודש, אחרי מסים,‬ ‫אני מרוויחה כ-1,100 פזו.‬
‫קח את זה ותנסה לפרנס משפחה.‬
‫קח את זה ותשלם על האוכל שלך, על התחבורה.‬
‫קח את זה כדי לשלם על מצרכים.‬
‫הייתי נותן הכול‬
‫כדי להיות השוטר שהייתי.‬
‫להתעורר ולהרגיש נהדר לגבי העבודה.‬
‫לרצות…‬
‫לרצות לעזור.‬
‫אני שוטרת, איזו אכזבה.‬
‫הקריירה במשטרה לא מילאה את הציפיות שלי.‬
‫אם משלמים לי ‬ ‫בין אם אני עושה את העבודה או לא,‬
‫אז למה בכלל לטרוח? זאת האמת המכוערת.‬
‫אחרי יום בעבודה‬ ‫שהתחלתי לעסוק בה מתוך אהבה,‬
‫למען אהבת הצדק שלי,‬
‫הם גורמים לי‬
‫לחשוב שהכול שטויות.‬
‫אני יכולה לומר לך שאחרי 17 שנים,‬
‫את התקופה הכי טובה בחיי ביליתי באקדמיה.‬
‫זה כל כך יפה וחזק לחוות את החינוך הזה.‬
‫פעם נהניתי מאוד מתרגול צעידה,‬
‫או מלהתאמן בחמש בבוקר.‬
‫הייתי נושמת עמוק ומסתכלת למעלה, מרוממת.‬
‫רואים רק את הגבעות באופק, שום דבר אחר.‬
‫ולפעמים התחשק לי לבכות,‬
‫לא מתוך עצב, אלא מתוך שמחה.‬ ‫הייתי אומרת, "זה מרגיש כל כך טוב."‬
‫במבחנים שהיו נותנים לנו,‬
‫מבחן ההחלטיות היה האחרון.‬
‫עמיתי בכוח המשימה אמרו,‬
‫"כבר סיימת את האימונים הפיזיים,‬
‫הדבר היחיד שנותר הוא מבחן ההחלטיות."‬
‫ואני עניתי,‬ ‫"אני לא קופצת. אני לא יודעת לשחות."‬
‫הם היו קושרים אותך‬ ‫לחבל רופף ואומרים, "קפוץ פנימה".‬
‫המפתח הוא החלטיות.‬
‫אתה לא צריך לשחות,‬ ‫אתה רק צריך להראות נחישות.‬
‫"ברגע שתקפוץ פנימה, נמשוך אותך החוצה."‬
‫אבל זה היה שקר, כי הם חיכו עד שכמעט טבעת‬
‫כדי למשוך אותך סוף סוף.‬
‫קדימה!‬
‫כאב לי כל הגוף ורעדתי.‬
‫פחדתי, הרגשתי את הפחד.‬
‫ברגע שהפחד והחרדה שככו,‬
‫הרגשתי מרוצה, כי חשבתי "טוב, קפצתי פנימה."‬
‫הגעתי הביתה ואמרתי, "קפצתי מהקרש."‬ ‫הם לא האמינו לי.‬
‫"איך?" הראיתי להם את החבורות והכול,‬
‫אבל הייתי מרוצה מאוד שעשיתי את זה.‬
‫ואנחנו עדיין עושים את המיטב.‬
‫אמרתי, "אני אדאג לך ואתה תדאג לי."‬
‫ולא עובר יום בלי שאגיד לו שאני אוהבת אותו.‬
‫הוא היה אומר, "אני מרגיש."‬ ‫והייתי אומרת, "רק רציתי להגיד את זה."‬
‫מה דעתך?‬
‫אנחנו עדיין ביחד.‬
‫חשבתי לעזוב, לראות מה המחלקה תעשה,‬
‫לשקול את האפשרויות שלנו.‬ ‫שנינו לבד שם. אף אחד לא דואג לנו.‬
‫מה דעתך?‬
‫- בחורף 2015, טרסה ומונטויה -‬
‫- עזבו את המשטרה במקסיקו סיטי. -‬
‫תרגום כתוביות: יפעת גריצמן‬