Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN NETFLIX-DOKUMENTAR
"DU VIL HØRE SIRENENE SYNGE NÆRMERE OG NÆRMERE DEG
BE OM AT DE IKKE SYNGER FOR DEG DENNE KVELDEN."
ANDREBETJENT DANIEL ALATORRE,
VINNER AV POLITIETS TREDJE REGIONALE POESIKONKURRANSE.
Tjuefem, C-4, sentralen.
Jeg har allerede rapportert at Tango 45 er på en 16 på Palacio.
Vi går også inn i Tango 41.
Det er eneste bil på vei…
De ber om hjelp. En kvinne, 52, og sønnen hennes
blir forfulgt av to menn på motorsykkel ved Aurrerá supermarked.
Jeg er der om to minutter.
En bevisst, en ubevisst, 23. López og Flamingos.
Jeg ber om forsterkninger, 81.
Si ifra om du går inn om fem.
C-4 fra Perla-sentralen…
Åtte-null-ni, gi meg din 94.
Åtte-null-ni, din 94?
Dette er 809.
Hva er din 94, 809?
Jeg er på Euzkaro.
Krysser Misterios straks.
De ber om en 76 på Constancia…
Constancia, hva?
…fra sju på Constancia, leilighet F.
Om fem. Jeg er på vei mot K-100.
To her, jeg er på tredje.
Han kjører gjennom Portales og…
Det er to, det er en 37.
Det er brann på Pastizal også.
Det har vært en eksplosjon…
Pokker.
…en bil fra Røde Kors.
Gå opp på fortauet.
Denne jævla drittsekken…
Adressen er Chaineli og San Cristóbal.
Vi ble varslet om en slåsskamp, 252. De er ikke her. Nå på 11.
Gå opp på fortauet.
Avdeling, via patruljen. De ber meg om å finne ut
nummeret til anti-kidnappingslinjen.
Tre-fire, før Maravilla.
God kveld, betjent.
God kveld. Er dette Constancia 25?
Ja. Er ambulansen på vei?
Sentralen, dette er 809.
Jeg er på K-100, 25 Constancia. Jeg går videre med en K-11.
Sju-coke for 41 Posada.
Victor 44 har en mindreårig med seg.
På apoteket. Bekreft.
Jeg bekrefter om fem.
På Avenida 8, nummer 40, i Las Águilas,
ber de om en 12 via lokale nettverk.
En lastebil har krasjet inn i en klesbutikk.
Jeg snakket med han som eier butikken,
og han sa at det var en brun Ford.
De kom til enighet.
Ingenting mer å melde.
Sentralen, dette er 809. Vi trenger en Z-14 med en gang.
Sentralen, dette er 809.
K-100 på Constancia trenger en Z-14 med en gang.
Kommer dit om fem eller åtte, men bilene er på 29.
Nærmer meg…
-God kveld, betjent. -God kveld, sir.
Vi har ventet i to timer.
Kan du vise meg hvor drapet skjedde?
Ja, men er ambulansen på vei?
Som jeg sa, så har jeg bedt om en ambulanse.
-Den kommer. -Vi ringte ambulansen, ikke politiet.
Det er grusomt.
Vi venter på ambulansen.
-Det er her. -Vi ringte ikke politiet.
Vi ba om ambulanse. Vi har ringt i to timer.
Hva sier de?
Hva?
Så?
Ingenting?
Skal du hjelpe oss?
Faen heller.
Jeg ville bare se.
Vet du hva?
Jeg er i trøbbel.
Jeg er med den fødende kvinnen, og Z-14 er ikke her.
Gi meg kjerringas private nummer. Hun på sentralen.
Fortsett å prøve med Z-14. Dette er alvor.
Det føles grusomt.
-Greit. -Trekk pusten.
Sentralen, det er 809. Hva skjedde med Z-14-en til 25 Constancia?
Kom igjen. Damens tilstand er alvorlig.
Naboene er sinte. Hva skjedde med Z-14-en?
Jeg trodde det var en 142, gate 15, nummer tolv.
Det er en 29 blant naboer.
Kontakt Daniel García Pérez.
Nummer 200 ville kommet dit om 11.
Og 114-Alpha og 146 var ikke 91 lenger.
Pust, frue. Pust.
Sånn, ja. Pust. Bra jobbet.
-Det er over. -Slapp av.
På politiakademiet hadde vi ikke førstehjelp eller medisinsk opplæring.
Jeg tenkte: "Hva skal jeg gjøre.?
Jeg var ærlig med herren.
Jeg sa: "Ja, jeg har hansker."
Jeg pleier å ha med meg utstyr som jeg har kjøpt selv.
Jeg prøver å ha det med til enhver tid.
Jeg sa: "Jeg har hansker, men jeg må være ærlig.
Jeg har ingen medisinsk ekspertise."
"Skaff en ambulanse." "Jeg ba om en, men jeg bestemmer ikke."
Min rolle er å finne stedet
og bekrefte situasjonen slik at de kan sende en ambulanse."
-Her kommer den! -Sånn, ja. Press.
Nesten ute.
Sånn, ja.
Sånn, ja!
Press!
Sånn, ja!
-Nesten ute. -Her kommer den.
Sånn, ja, press!
Sånn, ja!
Bra, vennen. Dette greier du!
Sånn, ja!
Sånn!
Nesten ute.
Press, vennen. Sånn, ja!
-Kjente du det? -Det er over.
Ta det med ro. Hun er her.
Jeg så masse blod og navlestrengen og alt,
og jeg grep etter telefonen min. Mannen min hadde fri fra jobb,
så jeg ringte ham og sa: "Vet du hva?
Jeg hjelper en fødende kvinne, ring en ambulanse." "Nei, er du gal?"
Mannen min hjalp meg.
Damen ropte igjen: "Jeg takler ikke smerten!"
Jeg tenkte: "Du har født. Hva mer vil du?"
Jeg ba mannen om å hente en bøtte.
Smerten kom fra morkaken, for den var ikke ute ennå.
Jeg sa: "Vi må bruke denne.
Beklager om det ikke er så hygienisk."
"Greit, betjent."
Jeg sa: "Hvis du gir meg lov, er det risikoer involvert.
Hvis det funker, er alt greit,
men hvis ikke, er det mitt ansvar,
fordi det var ikke min avgjørelse å ta."
Han ga meg en barnesaks.
Jeg sa: "Jeg kan ikke klippe med denne."
"Så hva da?"
Jeg husker det godt, klart som dagen,
at ambulansen kom kl. 01.50.
Ambulansepersonellet kom. Alle var forbannet.
De viste dem rundt, og de kom knapt inn.
De sa: "Det er født. "Ja", sa jeg.
De sa: "Det er født. Hva skal vi gjøre?"
De snudde seg og sa: "Hvor er morkaken?"
Blant oss er det godt kjent at ambulansepersonell slåss om morkaken,
fordi legene påfører den i ansiktet.
"Gi meg morkaken. Dere får ikke ta den. Jeg skal ha den."
De ville bære meg ut da jeg dro.
"Tusen takk, betjent. Gratulerer. "
De ga meg kaffe og bakverk.
Damen ringte meg og sa:
"Jeg ville fortelle deg at mannen min og jeg
vil kalle jenta Teresa."
Jeg sa: "Jeg hater navnet mitt. Hvordan kunne dere gjøre det?"
Jeg heter María Teresa Hernández Cañas.
Jeg har jobbet i politiet i 17 år,
og jeg er 34 år gammel.
POLITI
FØDERALE STYRKER
ALARM
Natasha.
Da jeg startet, dro jeg til Morelos,
her i Tepito. Ført ble jeg sendt dit som straff.
En av sjefene sa jeg måtte lære meg å være ydmyk,
fordi jeg var høy på pæra.
Jeg sa: "Du har lav selvtillit." Hun sendte meg til Morelos som straff.
Den fjerde dagen hadde vi stoppet på Eje 1 og Circunvalación, og gjett hva?
En motorsykkel dukket opp, en rød skuter,
og den stoppet ved politibilen, rett på siden av den.
Han sa: "Jeg skal si deg hva du skal gjøre."
Han sa: "Jeg skal rane Tenochtitlán." Jeg vet ikke hvilken gate han sa.
"Du får bank om jeg ser at politibilen din stopper der.
Du har blitt advart, søta. Nå vet du det."
Jeg var så redd og skjelven. Jeg tenkte: "Hva skal vi gjøre?"
Advarer han oss om ranet?
Jeg motet til meg og sa til sjefen:
"Jeg må snakke med deg. Dette har skjedd.
Han truet meg, og nå er jeg redd.
"Jeg kom nettopp, og de kjenner meg allerede."
Han lo og sa: "Du har blitt hånet."
Jeg sa: "Du straffer meg om de stjeler."
Han sa: "Nei. Her i Morales, i dette distriktet, bryr vi oss ikke."
Jeg sa: "Hvorfor ikke? Det er et ran."
Han sa: "Vet du hvor mange ganger i uka de raner kineserne?
Jeg blir sjokkert om det er under ti."
De gir dem juling og tømmer lagrene deres.
"Og hva skjer så?"
"De rapporterer det aldri, fordi alt er smuglergods."
"Du lærer noe nytt hver dag."
Det er mange typer folk i politiet.
Det finnes mange med gode intensjoner
som oppfyller pliktene sine og følger reglene,
men det er også mange som er korrupte
eller som ikke hadde jobb og så fordelene med å være politi.
Jeg blir påvirket av nyhetsoppslagene som kritiserer oss.
Som politi er det kjempeirriterende. "Nei, vi blir svartmalt!" sier jeg.
Sannheten er at som politibetjent gir du opphav til alt det.
-Hva er det nå? -Jeg glemte nøklene.
Hva om jeg hadde dratt?
Da hadde jeg sparket inn døra som på film.
-Raska på. Jeg har ikke luftet hunden. -Jeg gjør det.
-Det er suppe i ovnen. -Jeg lufter henne.
Jeg pleide å se dem på gata, og jeg så på dem som helter.
Pappa var politi, så jeg følte at ingenting kunne skje meg.
Jeg følte at uansett hvor vi dro, var vi beskyttet på grunn av det.
Pappa kom hjem med våpenet, den stramme skjorta
og skjoldet sitt, og han sa til gutten:
"Gjør sånn, sønn. Lat som du skyter, så tar jeg bilder."
Og han gjorde det.
Jeg sa: "Ta av meg." Han sa: "Du er sjalu.
Du vil bare gjøre alt broren din gjør."
Jeg sa: "Jeg vil bli politi." "Nei, det vil du ikke."
Han mente at han kunne det, men ikke jeg.
"Du skal gifte deg og få barn, og det er alt."
"Nei, jeg skal bli politi."
APOTEK
-Det var vel den 19. i går? -Ja.
Ja.
-Du signerte ikke. -Jeg måtte skynde meg til stasjonen.
-I all hast. -Det går bra.
-Det går fint. -Sjefen hadde drept meg.
KODE - DATO
Vil du ha kaffe? Noe å spise?
En muffins? Nudler?
Kos deg.
Etter jeg fullførte videregående,
tok jeg et friår. Jeg tenkte: "Jeg vil ikke studere."
"Jeg vil ikke gjøre noe."
Jeg sa: "Mamma, jeg har fått nok. Jeg skal bli politi."
Hva er det, betjent?
"Du er gal. Faren din går fra vettet."
Jeg sa: "Vil han at jeg skal jobbe, skal jeg det, men jeg vil velge selv."
Hva er problemet?
Jeg har allerede sagt det.
Han sa: "Nei! Politiet er for tapere.
Jeg vil ikke det for deg.
Spre beina. Legg hendene bak hodet.
Slapp av.
Vi begynte å krangle.
Han tok fra meg alt. Penger, sjampo, alt.
Han ville tvinge meg til å se
hvordan det er å jobbe for det man trenger.
-Dette er maktmisbruk. -Samarbeid.
-Misbruk? -Hvem skal låse bilen?
-Jeg ber om forsterkninger. -Det går ikke.
Da vi satte oss ned for å spise, satt vi overfor hverandre.
Jeg ville unngå blikket til pappa,
men jeg satt alltid overfor ham ved bordet.
Jeg flyttet vannmuggen og bøyde meg ned så han ikke så meg.
Han såret meg virkelig, for jeg forventet ikke at pappa ville si:
"Har du tjent nok til mat?"
Det gjorde vondt.
Jeg ble tårevåt og sa ikke et ord. Jeg reiste meg og gikk på rommet mitt.
MANGLENDE RAPPORT
Caro, hvorfor har du ikke satt meg over?
Har du en penn som virker?
Hva tror du? Nei.
-Så fine øreringer. -Takk.
-Kan du hjelpe meg? -Med hva?
-Jeg tok ham til avdelingen… -Du er så sta.
Han har vært hos legen. Her er informasjonen.
Nei, jeg er for sliten.
-Jeg vil hjem. -Se.
-Se på infoen. -Faens Tere!
-Kom igjen. -Nei.
-Nei, du utnytter… -Det mangler bare denne informasjonen.
-Tok du ham til legevakten? -Ja.
Hva er det, Caro?
-Vær så snill. -Vent litt.
Det såret meg så mye at det ble en utfordring.
Jeg sa: "Jeg skal lykkes.
Jeg skal vise deg at jeg er det motsatte av det du tror.
Jeg skal jobbe i politiet."
…etter 3-1.
I tredje måned sa jeg: "Det har gått tre måneder.
Jeg har bevist at jeg holder ut, at det er min lidenskap."
Han sa: "Jeg tror deg når jeg blir invitert til uteksamineringen.
Da skal jeg tro deg."
Og han kom på uteksamineringen. Han tok med seg mamma
og hadde det gøy. Bilder, klemmer og alt.
Men da vi kom hjem,
sa han til meg: "Dette skal skje nå."
"Hva mener du?" sa jeg. "Jeg fullførte. Jeg leverte."
Han sa: "Ikke si til noen at jeg er faren din."
Jeg sa: "Hvorfor ikke?"
Han sa: "Når du kommer på stasjonen…"
Jeg var 18 år, ganske slank
og jeg syntes selv jeg var pen.
Fin kropp. Han sa: "Nei.
Når du kommer på stasjonen, blir jeg sint
hvis en sjef trakasserer deg.
Fordi det første de legger merke til er om du er pen.
Hvis du spiller med og liker det,
skal jeg ikke stoppe deg. Du vet hva du gjør.
Jo færre som vet at du er datteren min, desto bedre. Hvis noen er respektløse,
vil jeg ikke krangle med kollegene mine om det."
"Vet du hva?
Jeg gir meg ikke før de sender meg til ditt distrikt.
Dessuten skal jeg jobbe med deg. Vi skal patruljere sammen."
Når han ikke greide å overbevise meg,
sa han: "Hva skjer om vi patruljerer sammen
og så blir jeg skutt rett foran deg?
Tror du at du tør å stå der og se på
mens de skyter meg full av kuler,
og så gjøre noe med det? Hvordan reagerer du om jeg dør?
Vet du hvilket traume du må leve med resten av livet?"
Så jeg ba om unnskyldning. Jeg tok poenget.
Jeg var ti på den tiden, og lillebroren min var seks.
Når faren din er politibetjent
lever du med mye angst og usikkerhet.
Du vet at han drar ut på jobb.
Når du er liten
forstår du ikke helt hvor farlig jobben deres er.
Greit.
Partner.
Gå og legg deg.
Kom, så tar vi noen.
Legg deg. Har du sovet hele natten?
Jeg er sulten.
Vi drar og spiser.
-Greit, men du kjører. -Greit.
Han var så sikker at han sa:
"Vi byttet sjåfør", og satte bilen i revers.
Her om dagen så… Jeg tror det var på søndag.
Vi bare slappet av.
Plutselig…
…var uniformen min der, og sønnen min sa:
"Pappa, jeg vil bli politi når jeg blir stor."
Du er ferdig.
Det var det jeg tenkte.
Se på disse drittsekkene.
La oss skaffe matpenger.
Datsun, du kjører feil vei.
Han sa: "Vi stoppet en bil som kjørte i feil retning.
Vi stoppet dem for å sjekke dem,
og for å se hva de ville gi oss."
-God kveld. -God kveld.
-Går det bra? -Alt er bra, betjent.
-Du kjørte feil vei. -Pokker.
-Visste du ikke det? -Nei.
Få se papirene dine.
-Førerkort og vognkort. -Naturligvis.
Skal vi se.
Helvete heller. Hva er det?
-For førerkortet og vognkortet. -Kom igjen, kompis.
Det dekker knapt nok førerkortet.
Jævel!
Sett deg inn!
Han sa: "Jeg falt da de skjøt meg.
Jeg lukket øynene. Jeg trodde at om jeg åpnet dem,
ville de se at jeg var i live og de ville fullføre jobben.
Hold ut. Jeg skal be om hjelp.
Hjelpen kom, og som vanlig,
et av politiets største problemer, det er ingen ambulanser.
Ingen kommer, og de vet ikke hva de skal gjøre.
Den første politibilen kom, og de sa: "Jeg rapporterer at han mister blod.
Ambulansen kommer ikke, så jeg kjører."
Sentralen, jeg har en Z-2 via X-13.
Jeg gjentar, Z-2 via X-13. Vi drar til Medellín sykehus.
La ham være.
…jeg gjentar…
Ifølge protokollen kan vi ikke ta av vesten.
Hvorfor? Tar du den av og dør, dekkes det ikke av livsforsikringen.
Vi er der straks.
Ifølge protokollen kan du ikke kjøre ham,
for om han dør i bilen, er den som kjører ansvarlig.
Under slike omstendigheter blir livet mer komplisert,
både som barn og forelder, fordi du lever på kanten,
med følelsen av at du ikke er beskyttet.
På et tidspunkt, da jeg var ferdig på politiakademiet,
ble jeg forfremmet til hans rang,
og jeg sa: "Nå er vi likeverdige." Han sa: "Vit dette.
Jeg har ansiennitet og erfaring. Det har ikke du.
Da han så at jeg hjalp ham og beskyttet ham,
måtte han innrømme det.
Men bare skriftlig, for ansikt til ansikt sa han det aldri.
-Hva skjer? -Står til?
-Alt bra? -Ja. Kom inn. Alt er bra.
-Kom inn. -Hei.
-Gratulerer. -Takk.
-Hva heter du? -Julia. God kveld.
-God kveld. -Det er sent.
Ta hensyn til naboene.
Naboene skal på jobb.
Du er sikkert student og har ferie, men de jobber.
Jeg er ikke student, jeg jobber.
Alle bor i denne bygningen…
Jævel!
Seriøst. Disse jævlene.
Kom igjen. Ikke vær en drittsekk. Hva skjer?
-Kom igjen. -Nei, det er ikke akseptabelt.
Det er alltid en idiot, selv blant vennene dine.
Vet du hva de sier om jeg returnerer en ødelagt bil?
Vi gjør noe annet. Jeg sverger på Sor Juana Inés de la Cruz.
Bare mellom oss, greit?
-Faen ta ham. -Det holder.
Greit. Alt er greit.
-Kom, så elsker vi. -Det holder.
-Vi feirer livet. -Det holder.
Vi går og elsker, din jævel. Kom igjen.
Da han så at jeg hjalp ham og beskyttet ham,
måtte han innrømme det.
Men bare skriftlig, for ansikt til ansikt sa han det aldri.
Her er det.
Det står: "Barnet mitt, min beundring for deg vokser.
Du har vist vilje til å komme deg fremover
og en bestemthet om å nå målene dine.
Jeg kan uten forbehold si at du har
de perfekte egenskapene for å utføre denne jobben.
Det er en svært farlig, men spennende jobb
som består av å tjene folket.
Selv om de førnevnte ikke verdsetter innsatsen,
ber jeg til Gud om at han opplyser deg
og fyller deg med styrke og mot til å fortsette.
Sender deg mange kyss
og de beste ønsker…
…så du kan nå målene dine.
Med beundring, kjærlighet og respekt, faren din."
Det var første gang han anerkjente det.
BESTE ØNSKER SÅ DU KAN NÅ MÅLENE DINE. MED BEUNDRING, KJÆRLIGHET OG RESPEKT.
Hei. Står til?
Si hei først. Du går rett etter pengene.
Jævla mynter. Du prøver alltid å svindle meg.
-En, to, tre, fire, fem. -Signer.
-Signer for meg. -Jeg skriver "homo".
Her inne opplever du hele spekteret av følelser.
Du gråter. Du lider.
De kan vise takknemlighet, for så å kalle deg en jævel.
Adrenalinet du får er ikke som i andre jobber…
Her kjenner du adrenalinet fra kl. 06.00
til kl. 15.00, 16.00, 22.00.
Jeg har hoppet fra hustak, jeg har klatret for å slå av gasstanker.
Jaktet på skurker.
Jeg har blitt slått av motorsykkelen.
Adrenalinrushet er så intenst
at du mister alle følelser. Du greier ikke å tenke.
Jeg heter José de Jesús Rodríguez Hernández.
Bedre kjent som Montoya.
Jeg vokste opp i La Lagunilla, i gata Paraguay.
I ghettoen, som de sier.
På den tiden ble man straffet med et belte eller med smekk fra sandalen.
Nå er jeg takknemlig overfor mamma, for selv om det var et tøft nabolag
og vi hadde et tøft liv, det hadde vi alle
fordi pappa ikke var der,
ble jeg ikke et av ofrene.
Jeg kom meg bort derfra.
Jeg tok ikke dop. Jeg solgte ikke dop.
Som politibetjent må du være på vakt.
Jeg har aldri sovnet i politibilen
eller blitt tatt på fanget. Jeg har blitt overfalt,
men jeg greide meg på grunn av det.
Jeg har alltid vært årvåken.
To ganger var jeg involvert i en skuddveksling på Ermita og Tlalpan.
Vi kjørte forbi da de ranet en minibank.
Det begynte å skyte mot oss da vi kjørte forbi.
Jeg ble sjokkert da jeg hørte det,
men jeg kjente presset og hørte partneren min si:
"Skyt dem!"
Vi løp helt ut til…
Krangelen oppsto utenfor 7-Eleven på Tlaplan og Ermita.
Han stakk av.
Plutselig var jeg på taket til en Burger King.
Da det var over, var adrenalinrushet så sterkt
at jeg ikke visste hvor pistolen var og vesten var av.
Kollegaen min sa: "Jøss, partner, du ga ham virkelig inn."
Adrenalinrushet var seriøst.
Du mister tidsbegrepet.
Når rushet er over,
stopper du sier: "Gjorde jeg alt det?"
-Hva koster det? -Tretti.
Du trenger ikke solkrem, du er mørk.
-Du blir ikke solbrent. -Ikke solbrent. Nettopp.
Broren min var grunnen til at jeg ble politi.
Han jobbet i politiet.
Jeg husker at han kom hjem med capsen sin på.
Eller kanskje en jakke som han ga til meg.
Jeg ble så glad. Det var helt utrolig.
Broren min så alltid så kjekk ut.
Han var en snobb.
Jeg så opp til broren min.
Jeg husker da han var på vakt i Tepito.
Han kom på besøk etterpå.
Han kom inn med kompisene og de hadde gevær.
De var fra opprørsstyrken.
Senere kom han innom i den berømte Suburban-en,
og de dukket opp med ti andre betjenter.
De kom for å spise sammen med mora mi.
De hadde på seg uniform og støttet maskingeværene mot veggen.
De viste dem til meg.
De lærte meg å holde dem og sånt.
Da vi ble uteksaminert fra akademiet,
ble vi sendt til stasjonen i sentrum.
Praktisk talt der jeg bor.
Det var der jeg vokste opp og tilbrakte hele barndommen.
Jeg ba om å bli overført, for det var vanskelig.
Ikke bare fordi jeg kjente naboene,
men det er masse kriminalitet der.
I tillegg var jeg redd for at de skulle gjøre noe mot meg.
Eller at om jeg stoppet en kriminell, en raner eller noe sånt,
så ville familien hevne seg.
-Du kan ikke stå her. Gå på den siden. -Hvorfor ikke?
Du kan ikke stå her.
-Betjent! -Hold øye med vennen din.
Du skal få svi, rasshøl.
Pass på. Hva skjer?
Ta en drink, betjent.
Står til?
Gå til den andre siden.
Vi betaler lønnen din…
Det holder, drittsekk!
Jeg betaler for de tre eggene du spiser hver uke.
-Det holder! -Overse ham!
Er det så farlig? Det er bare et tre.
Du kan ikke pisse der.
Gå på den andre siden.
-Gå. -Kom igjen.
Gå til den andre siden.
Det holder. Gå, nå.
Ta ham med deg.
-Skal du ikke gjøre noe? -Jeg kan ikke det.
Kan du ikke det?
Han har rettigheter.
Hvis vi var i USA…
Jeg bor i Miami.
Han hadde ligget i bakken allerede.
Det stemmer. Vi bor i Mexico.
Jeg kjørte motorsykkel… Jeg elsker sykkelen min.
Jeg jobbet i politiet. Det er et par år siden.
Jeg snudde meg og sa: "Er du Raúl?"
-"Ja." -"Står til? Husker du meg fra barneskolen?
"Vi pleide å fly drager sammen på taket."
"Hvordan går det med deg?" "Bra."
"Hva jobber du med?"
Jeg sa: "Jeg er politi." Da sa han: "Så du er en purk."
Jeg sa: "Hva med deg?"
"Jeg gjorde en jobb som gikk galt,
og de sendte meg i fengsel. Jeg satt inne i to år."
Husk at denne gutten,
av og til forsvarte han meg, og jeg forsvarte ham.
Vi pleide å leke sammen i nabolaget.
Vi så at politiet var ute etter vennene sine, skurkene.
Er det ikke rart?
Vi pleide å se det selv som barn, og nå skjer det med oss.
Han valgte et kriminelt liv, og jeg valgte politiyrket.
-Hva er det nå? -Jeg glemte nøklene!
Teresa!
Rolig! Kom hit!
Partner er et ord vi har introdusert selv.
Vennskapet du knytter med den personen,
tilliten du viser dem. De er ikke bare en kollega,
du begynner å se dem på et menneskelig nivå også.
Det kommer til et punkt hvor båndet til kollegaen er så sterkt
at det føles som dere er et par.
TERESA OG MONTOYA
Hvordan startet det?
Det skal jeg si dere.
Det rare med tiden er… Han hadde jobbet på stasjonen en stund,
og jeg hadde vært der i tre år.
-Selv om vi jobbet på samme sted… -Jeg så deg aldri.
…så jeg ham aldri.
Helt i starten tålte jeg ham ikke. Han virket som en snobbete klovn.
Han var så selvopptatt og selvgod. En skikkelig råtass.
-Så jeg syntes… -Ifølge henne.
-Det er sant. Han var en klovn. -Jeg var kjekk.
En gang ble vi satt sammen til å jobbe.
Vi kjørte sammen i bilen.
Bilen var full av jenter som ikke ante noe om politiarbeid.
-Jeg sa det ikke til Alonso, men… -Bilen var full av jenter.
Nei, vi skulle til demonstrasjonen.
Jeg kom inn og begynte organiseringen, som vanlig.
-Herren så kjekk ut… -Hun satte alle på plass.
De skjemte ham bort. En strøk ham over håret, og jeg bare…
-Jeg sa ikke det. -"Hva feiler det dere?"
Jeg gjorde det.
De bare fortsatte. Han trodde han var noe stort.
Han var den ansvarlige. Jeg satt rett bak ham,
som hans nestkommanderende. Resten var helt ferske.
Jeg så på ham og tenkte: "Han her jobber ikke."
Han var på telefonen hele dagen med en eller to kjærester.
Jentene ville ikke løfte en finger. De følte at de eide sjefen.
De tilbød ham mat og full pakke. Jeg sa: "Greit."
-Jeg var 15 kilo lettere. -De sendte oss på et raid til Cuautepec.
Og vi dro.
Jeg husker at jeg så deg klatre ut av bilen bak.
Du klatret ut, og jeg så deg i speilet.
Du så på meg og bare: "Jøss!"
Det er ikke sant.
Etter det sa jeg til sjefen min: "Vet du hva?
Jeg betaler om du sender meg dit med ham."
"Med den betjenten." "Greit."
Da jeg bodde sammen med den første partneren min,
var jeg borte fra familien hele tiden.
Til slutt forlot de huset.
Jeg bodde alene.
Det var som å komme hjem til et helvete.
Jeg så barnerommet og tenkte på livet jeg hadde før.
Det minte meg på det.
Ikke sant? Det minner deg på det.
Noen ganger tenkte jeg på å ta mitt eget liv.
Jeg ville ikke gå til psykolog,
fordi de hadde sagt at jeg var syk.
Etter jobb pleide han å gå på gata og drikke to-tre liter øl.
Han eide en Suzuki 1000 motorsykkel. Han satte flasken her, tørket tårene sånn…
Etterpå kjørte han som om han hadde djevelen i hælene.
Han kjørte av gårde.
Kollegaene våre sa: "Den jævelen kjører seg i hjel."
Jeg har noen bilder av ham helt alene, full, med tårer i øynene
og hunden ved siden av ham, nesten som et menneske.
Jeg spurte: "Hvorfor gjør du det?" "Fordi jeg er en hund."
"Hvem har sagt at du er en hund?"
Da visste jeg ikke at Montoya slet
etter et samlivsbrudd.
Jeg var sammen med Brandons far. Han hadde ingen jobb for å forsørge meg.
Aldri. Så til sønnen min fylte 12… Han fylte nettopp 13,
forsørget jeg ham, passet på ham, betalte for skolen, alt.
Til slutt sa jeg: "Jeg er ferdig med deg. Det er over, greit?"
Livene våre virket så like da vi snakket om dem,
og plutselig så han på meg og sa:
"Vet du at vi gjennomgår det samme? Livene våre er helt like.
Jeg har allerede opplevd alt du forteller meg,
men jeg var mannen i huset og du var mora.
Du er den som jobber for familien,
og jeg er den som gir alt for familien."
To politibetjenter som skulle sørge for lov og orden,
hadde et sammenbrudd og grått på grunn av familietrøbbel.
Hun sier at hun ble forelsket.
Det startet med en liten gave her, en sjokolade der.
Gaver, som denne, som jeg fortsatt har.
Et brev der det står: "Hallo, elskede. God morgen."
Hun vet ikke at jeg har beholdt
denne gaven og flere andre.
Vi betalte for å få jobbe sammen i samme politibil.
-Ja, det var 810. -P-810-S1.
Vi begynte å støtte hverandre.
Vi trøstet hverandre. Jeg sa: "ikke gi opp. Vær sterk."
Jeg lærte ham å være ydmyk, og ba ham om å begynne å lese.
En dag skulle jeg stoppe på en butikk og signere loggen. Vi kjørte,
og jeg så en mann med roser.
Jeg sa: "Selg meg den fineste rosen du har."
Jeg sa til Teresa: "Gå og signere loggen på OXXO."
Da hun kom tilbake,
hadde jeg lagt rosen mellom setet og våpenet hennes.
Jeg sa: "Takk for alt, kjære." Ikke sant?
"For du har lyttet til meg og hjulpet meg enormt.
Du…
"Du vekket livsgnisten igjen."
Jeg ga ham Kunsten å krige av Sun Tzu.
Han begynte å endre strategi.
Han drakk mindre og sluttet å tulle.
Jeg sa: "Du må bestemme deg. Ingen gjør det for deg.
Skjem bort deg selv. Har du lyst på noe, spis det."
Jeg lærte ham om loven. Nå gir han andre råd.
Jeg tror han har lært mye av meg.
Jeg er hengiven. Av og til kjefter jeg på ham.
Jeg kan være streng, men han forandret seg på grunn av meg.
Jeg vet ikke når han ble forelsket, men nå elsker han meg.
Helsikes jævel!
Jeg elsker deg. Elsker du meg?
Elsker du meg?
-Si at du elsker meg. -Vent litt…
Etter det var det supert å jobbe sammen.
Vi kjøpte ost og peanøtter.
-Vi kjøpte mat. -Middag.
-Vi startet livet sammen. -I La Viga.
-Timingen var riktig. -Vi jaget biler.
Husker du da du løp ut av bilen fordi en OXXO ble ranet?
En OXXO.
Jeg tråkket på gassen og kjørte feil vei,
og hun hoppet ut og løp.
-Jeg ville på OXXO. -På OXXO.
Hva?
Alltid det samme. Jeg sa ingen løk.
-Du sluker det uansett. -Det er varmt.
-Be jentene dine om å trøste deg. -Hvilke jenter? Du er så aggressiv.
Jeg har kun øyne for deg.
Sikkert. Hva med kadettene?
En av de nye er kjempepen.
-Hun er ny. -Det holder.
-Jævla idiot. -Ro deg ned.
Jeg glemte drikke.
Hjelp!
Stopp der!
-Hva er det? -Vent.
Jeg sier det straks. Vent…
Stopp, drittsekk!
Vent på forsterkninger!
Vi har en F4 20 meter fra Refinería.
Hun hoppet ut av bilen og løp rasende med våpenet.
Hun var klar til å skyte.
Jeg ropte: "Hva feiler det deg?"
-"Ikke vær dum," sa han. -"Kom tilbake."
"Du kommer til å bli drept."
UTGANG
Greit…
Drittsekk!
Stopp, rasshøl!
Stopp!
Stopp der, rasshøl!
Ansiktet ned! Hendene på ryggen!
Sjefene skjønte… kommandørene, instruktørene,
at vi var sammen.
De sa: "Send meg turtelduene."
"Den sirenen blinker ikke rødt og blått. Den blinker små hjerter."
De sluttet å kalle oss "Teresa og Montoya".
-De kalte oss "kjærlighetspatruljen". -"Hvor er kjærlighetspatruljen? Kom hit."
-Selv C-2, kamerafolket. -"Kom hit."
Alle var med på spøken, og kjærlighetspatruljen ble født.
Jeg snudde meg og så en politibil, og det var mora hans.
Hva skjedde?
De måtte flytte generatoren.
Vent litt.
Greit. Vi må ta en pause.
Vi har mat i korridoren.
Vi må rydde settet. De skal sjekke noe.
-Kan jeg gå på do? -Ja, bare gå.
Greit, vi…
Ta med Martina ut mens vi sjekker dette.
Hvor lang tid tar det?
Ti eller 15 minutter. Vi har snacks, om dere vil ha det.
Greit.
Vi kutter her.
EN SKUESPILLER GJØR SEG KLAR
Skal vi se…
I MARS 2019 STARTET SKUESPILLERNE MÓNICA DEL CÁRMEN
OG RAÚL BRIONES EN FORDYPELSESPROSESS I LIVET TIL MEKSIKANSKE POLITIBETJENTER.
I 101 DAGER GIKK DE PÅ POLITIAKADEMIET, SKYGGET POLITIBETJENTER PÅ PATRULJE
OG ØVDE SEG FOR Å SPILLE TERESA OG MONTOYA I DENNE FILMEN.
Raúl!
-Står til? -Bra.
PÅ GRUNN AV AKADEMIETS RESTRIKSJONER FILMET DE ALT PÅ MOBILEN.
Jeg er så takknemlig for at det har begynt,
at eventyret har startet,
at prosjektet har startet og også denne rollen.
At skapelsen har startet.
Vi er på vei til politiakademiet.
Denne bilen er veldig humpete.
Og den bråker veldig.
Det føles som om ingen med vettet i behold…
…vil bli politi i denne byen. Og hvorfor skal de det?
Det er tett trafikk og masse folk.
Jeg vet bare at hjertet mitt dunker som en gal.
I dag var vår første dag
på politiakademiet i Mexico by.
Det var ikke overraskende, men det var rørende
å se at de fleste som går på akademiet
er urfolk med trekk som ligner på mine.
Vi hadde mange fag, fag jeg ikke trodde fantes.
Vi hadde strafferett for tenåringer.
Vi hadde HLR.
Vi hadde en workshop for utrykningspersonell.
Selvforsvar for politiet og fysisk form.
Instruksjonene var: "Jag tyven, hent liket."
"Hvordan stoppe noen. Hva man skal gjøre. Ta ham med til interndepartementet."
Ja, jeg har alltid vært redd for politiet.
Det ser ikke ut som de beskytter noen. Når jeg ser en politibil, tenker jeg ikke:
"De beskytter meg." Jeg tenker: "De vil kødde med meg."
Jeg vet ikke. Politiet er en rar forbindelse mellom makt og samfunn.
Det var vanskelig. Jeg visste ikke hva jeg kunne forvente,
så jeg klippet ikke håret.
Jeg dukket opp med langt hår og skjegg.
Uten uniform, i motsetning til resten, så folk tenkte: "Hvem er den idioten?"
Det var en tøff dag i dag med PR-24.
Høye blokker, blokker mot de sterke og svake sidene.
Blokk midt på, lav blokk.
Raúl og jeg snakket litt om hva "batong" betyr for oss.
For alle sivile og folk som demonstrerer.
For de av oss som ofte har blitt undertrykt.
Vi går inn i El Pueblito.
Det er et sted på akademiet
som er en simulert landsby med hus og veier.
Jeg tror at studentenes prosess
er lik skuespillernes prosess,
fordi selv om vi jobber med forskjellige tema,
simulerer vi situasjoner hele dagen.
Vi simulerer konflikt.
Jeg våknet nettopp etter jeg kom hjem fra akademiet i dag.
Jeg fikk en albueskade.
Jeg er overhodet ikke stolt av det.
Jeg snakket med underdirektøren, og han sa til meg
at mange av de som studerer på akademiet gjør det for pengenes skyld.
De lot seg styre av treghet. "Jeg er her fordi de betaler meg."
"Jeg er trøtt fordi jeg ble vekket kl. 05.00."
"Dette er sikkert nyttig informasjon, men jeg er for lat til å studere."
Programmet varer bare i seks måneder.
Hvordan kan de lære seg på seks måneder
alt de trenger å vite for å bli en god politibetjent?
Å oppføre seg skikkelig.
Å følge de riktige prosedyrene.
Og i tillegg ha god forståelse av og kontroll på loven. Og…
Kan du overbevise noen på seks måneder
som ikke var klare for å ta den avgjørelsen,
men omstendighetene ledet dem til det,
at de blir gode politibetjenter? At de får et våpen
de kan bruke til å ta en annens liv?
Og hvis de ikke er raske nok, så kan livet være over?
Jeg ser at mine unge kollegaer
har mye informasjon,
men liten tid til å absorbere den, tolke den og bearbeide den.
Mange kommer rett fra videregående skole,
noen har bare fullført ungdomsskolen.
Det var en fyr som laget kvalm.
Jeg vet ikke hva de kranglet om.
Jeg hørte dem i gangen på vei til spisesalen.
Han sa:
"Jeg har mer penger enn dere, jævler."
"Se saldoen min. Jeg klager ikke fordi jeg ikke har fått lønna mi."
"Se her, jeg har mer enn dere tjener på et år."
En annen ropte: "Så hva gjør du her da?"
Alle brøt ut i latter.
"Ja, hva gjør du her?"
Etterpå var det svømming,
som berørte meg mer…
Det berørte meg langt inne, fordi…
Armando, instruktøren vår,
ba oss om å hoppe ned fra plattformene,
som av tre og sju meter høye,
og ned i vannet, i bassenget.
Jeg er politibetjent og noen jager meg.
Jeg må ta en avgjørelse og hoppe ut i vannet.
Landingen er uvesentlig. Jeg driter i om jeg fryser.
Beina mine skjelver.
Jeg vil ikke at andre skal se at jeg er redd.
De later som de er tøffe med ansiktsuttrykkene sine.
Jeg er i ferd med å stupe uti når gutten kommer til kanten.
Han er kjemperedd og går tilbake. Du tuller med partneren din.
"Ja, så skummelt."
Så utrolig skummelt.
Det er ikke det samme der oppe. Du må se fremover.
Og du ser ikke avstanden til vannet,
så du kan ikke estimere landingen.
Man føler seg forlatt og svimmel.
"Her kommer jeg."
Det øyeblikket føles som en evighet, som om du aldri treffer vannet.
Sånn føles det å være politibetjent.
Jeg vil ha piggsveis.
-Piggsveis? -Ja, takk.
Selvsagt.
-Er du politi? -Det stemmer. Jeg er blå.
-Ser jeg ut som en politibetjent? -Litt. Piggsveisen hjelper.
Men for å være politibetjent…
Hva trenger du for å bli det?
I tillegg til å være bestemt, trenger du
to av de store.
Skurkene er ute av kontroll.
Stoler du på politiet?
Virkelig stoler på dem? Nei. Ikke engang myndighetene.
Med de nye lovene
slipper skurker raskere ut av fengsel enn vanlige folk.
Tror du det skyldes lovene?
Ja. Lovene fra våre distingverte representanter.
De drar dit og setter seg
for å ta en selfie så de kan bevise at vi var til stede.
Har du blitt plaget av politiet?
Nei, heldigvis ikke.
Ikke nå. Jeg ble det for mange år siden.
-Hvorfor? -Fordi jeg var musiker og bohem.
Raúl Briones Carmona.
David Brandon Ramírez Vega.
Robinson Amadeus Domínguez Rosas.
-Mónica. -Gustavo Caballero Lara.
-Daniel Figueroa Rocha. -Ruiz Valencia Carina.
Vega Luna Eric Iván. Politikadett.
Til tjeneste.
Jeg er 32.
Tjueto år gammel.
Tjuetre.
Jeg er 21 år gammel.
Først var det fordi jeg måtte.
I tillegg var pappa politibetjent.
Jeg elsket opplevelsene hans, ting han fortalte meg om.
Det var derfor jeg ville bli politi.
Jeg ble mamma da jeg var veldig ung,
så jeg kunne ikke gjøre det før nå.
Som i alle samfunnslag kommer noen hit for å kaste bort tiden,
og andre liker virkelig å være politi.
Samfunnet vårt er ikke bra.
Vi bor i et land hvor utallige kvinner blir drept.
Det er ikke lønnen,
det er følelsen av at man kan hjelpe andre.
Kanskje kjenner du ham ikke. Sånn er jobben.
Man risikerer livet for en fremmed.
Jeg er redd for å forlate familien og for at noe skal skje med meg,
men når du kommer hit er du allerede klar for hva som helst.
Sjefene sa at frykt er bra.
Derfor tenker jeg
at alle er redd for gatene, men vi gjør det likevel.
TAKTISK FELT - ÆRE - LOJALITET
MOT - ÆRE- OFFER
Nå er vi på
Politiakademiet i Ciudad Neza.
Her finner man ulike dynamikker.
Timene er mer personlige.
Ett skritt frem.
Nå!
Her er det bare én gruppe.
Nå!
Det gjør at vi føler et sterkere bånd som gruppe.
Snu dere, nå!
Høyre flanke, nå!
I går kveld trodde jeg at dette var et sted
hvor det er mange sårbare mennesker
som later som de er sterke og kan beskytte seg selv.
Stopp! Politi!
-Stopp! -Stopp! Politi!
Stopp! Politiet! Stans der!
Politi! Stans der!
…tre, fire, fem, seks, sju, åtte.
En, to, tre, opp!
De må tro at de er politibetjenter.
De må tro at de passer til uniformen,
som allerede bærer med seg et visst press.
Hva skjer etterpå?
De må snakke med autoritet.
Ha, ha, ha! Jeg må bare le
Løpeturen var intens.
En runde til…
I en stor tropp. Vi var 24 stykker.
Jeg tenkte på de kriminelle.
"Faen, de gjør sikkert narr av oss her vi løper
og roper ut tull."
"De fleste er feite."
Den typen konfrontasjon
gjorde at jeg ble stolt av den nye gruppen.
Livsmotet var på topp.
Jeg var veldig fornøyd.
Still dere på rekke. Fokuser på et mål.
Endre mål, nå! Langsomt.
Bare litt.
-Sentrert. -Sentrert!
Alle sammen…
Woody pleide å si: "Så går de ut og blir drept."
"De idiotene. De trekker ikke våpenet engang."
"De dreper dem mens de ser på mobilen. De er ikke årvåkne.
Fordi de er dumme. De er idioter.
Der ute dør de uten ære, uten motstand.
De dør med våpenet i hylsen.
De dør fordi de ikke er årvåkne, fordi de er idioter."
Ikke fest det på øverste tråd.
Men…
Ikke fest det i øverste tråd.
Det er som det er.
Se, tavlen er elektronisk.
Husk det grunnleggende.
Husk å puste!
Hardere.
Greit.
Bli her.
Jeg skal korrigere grepet. Der!
Fortsett.
Bra, sånn. Trekk av.
Trykk, hardt.
Sånn. Fortsett!
Kom igjen! Du greier det!
Pust inn, pust ut.
-Pust. -Pust inn, pust ut.
Fokuser. Pust inn og pust ut.
Igjen!
Pust inn, pust ut.
Igjen, Carina.
-Løft den og sikt! -Få ett til.
Skyt!
Sånn, ja! Igjen!
Lavt forsvar! Pust inn.
Pust ut. Pust inn!
-Pust ut! Opp! Sikt! -Sånn, ja.
Skyt!
-Trekk hardt! -Hardt, Araceli!
Du greier det!
Hvorfor sa jeg ja til denne filmen?
Hvorfor må jeg lære hva politibetjenter gjør?
Jeg vil ikke bli politi.
Jeg skal ikke late som alt er bare moro.
Kanskje blir ikke denne loggen med i filmen engang.
Hva er dette tullet med meningen av å være politi?
Hva føler du når de fornærmer deg?
Hvordan er det å stå overfor en innsatt? Hvordan føles det når noen slipper unna?
Hvordan føles det å ha store pengesummer foran deg?
Hva skjer med all volden?
Når kom alt så ute av kontroll at
akademiene ble så desperate at de rekrutterte rekordmange kadetter?
Fordi de trenger flere betjenter.
Fordi de blir drept.
Jeg vil ikke bli politi. Jeg blir ikke en ekte politibetjent.
Ingen skal få skyte meg.
De vil bare si: "Vær så god! Kutt!"
Det er alt. Så setter jeg meg og drikker kaffe.
Gå. Slapp av.
Vær så god!
God morgen.
Her!
-Takk. -Det er her.
Vi er ikke Supermann,
så vi må være forsiktige.
Noen venter på oss hjemme.
Jeg lager korsets tegn.
Ti-fire på…
Måtte alt gå bra.
…sølvfarget bil, 2011-modell.
Med 81…
…andre, femte-andre-fjerde.
-Alle ser på. -De synes det er rart.
De tenker sikkert: "De har store kameraer
så de skal oppføre seg bra."
-Så de slutter å stjele. -Vi stjeler ikke.
Det er annerledes.
Jeg skal veilede deg. Vi er på 110.
Kommando fem…
Hva synes du? Liker du politiet?
Jeg vet ikke. Det virker som en merkelig verden.
Det er en merkelig verden.
Jeg var kjemperedd for dere. Jeg er fortsatt redd for enkelte.
Det har vært vanskelig for folk å stole på politiet igjen.
Det er en jævlig situasjon.
Som barn vasket jeg politibiler på Cuajimalpa-stasjonen.
-Akkurat. -Jeg møtte mange politifolk der.
Du ble nysgjerrig.
For å være ærlig
så var de alltid greie mot meg.
-De var høflige. -Ja.
-Det er bra. -De ga meg frokost.
De tipset meg godt.
Og fra da av så jeg på dem…
…som en enhet som behandlet meg bra.
Greit.
Senere forandret inntrykket av politiet seg.
Hvorfor det?
Jeg så betjenter som ikke gjorde jobben riktig
eller lot kriminelle gå fri.
Jeg så politiet og følte ikke…
-Tillit. -Nettopp.
Jeg var redd.
-Alle er ikke like. -Hver gang…
-Dere er ikke det. -Det finnes gode og dårlige politifolk.
Akkurat som sivile. Det finnes gode og dårlige.
Det er en hel pakke.
Ingen bryr seg om en betjent dør.
Men ikke drep en kriminell, for da bryter helvete løs.
Hele nabolaget er ute etter deg før du tar ham.
Så prøver du å anholde ham.
Han kan være en hardbarket kriminell, men likevel kommer naboene
ut for å redde ham og gi deg juling.
Eller drepe deg. Og hvem klager? Ingen.
Ikke pressen, ikke menneskerettighetsforkjempere, ingen.
Ingen bryr seg om en betjent dør.
Nå som du er med, er du ikke redd
for å havne i en skuddveksling?
Det høres ut som om du har hatt en god oppvekst.
Som om du ikke tør å knuse et fat. Jeg vet ikke.
Seriøst.
Du har ikke personligheten som kreves for å bli en bra betjent.
Ikke?
Jeg føler, særlig under inspeksjoner,
da er jeg engstelig
og redd for å gjøre noe feil…
Hva er det?
Tror du folk vil være respektløse?
Skal du si at folk er respektløse mot deg?
-Ja. -Ja, ikke sant?
De spytter på deg og slår deg.
De fornærmer deg hele tiden.
Betjenter til sentralen.
Sentralen…
-Hvor gammel er du? -Tretten.
Tretten?
Hvor er mora di? Er du søstera hennes?
Hvor er faren din?
Det var faren som brakk ribbeina hennes.
Hvorfor det? Hvorfor slo han deg?
Jenta sier at mora solgte henne til noen menn.
-Stemmer det? -Hun sier hun ble voldtatt.
Blant annet.
De vil ha forsterkninger. Vet du hvorfor?
Så jeg kan ta dem med til et trygt sted.
De vil ikke bli her.
Alt du har sagt til meg
må du si til dem også, så de kan hjelpe deg.
Greit?
-Skal du kjøre dem? -Ja.
-Ja? -Jeg kjører dem.
Takk.
Ja, jenta mi.
Du kan si til deg selv at det er bra å hjelpe folk,
men i denne situasjonen, helt ærlig,
hvordan føler du deg innerst inne?
Folk som oppfører seg aggressivt,
som er høylytte, roper, fornærmer deg og så videre,
og de ser deg gråte
og tror du er svak.
Det utnytter de.
Så du må være sterk.
Jeg tror det.
Hvis jeg ser et lite barn som er skadet eller død,
påvirker det meg.
-Ja. -Det er en fæl følelse.
Hvorfor? Du tenker på din egen familie.
Jeg heter José de Jesús Rodríguez Hernández.
Bedre kjent som Montoya i det offentlige liv.
På Ermita og Tlalpan
var vi involverte i en skuddveksling to ganger.
Vi kjørte forbi og de ranet en minibank.
Kom.
Så si meg… Hvem er jeg?
"Hvem er jeg?" "Jeg er María Teresa Hernández Cañas."
"Jeg er politibetjent.
Jeg har vært i politiet i 17 år."
"Jeg sa: 'Mamma, jeg har fått nok. Jeg skal bli…"
"Jeg sa: 'Mamma…'"
"Nei, du er gal. Du har ikke gjort noe på et år."
"Jeg sa: "Jeg har fått nok." "Du har ikke gjort noe på et år."
"Jeg sa: 'Jeg har fått nok. Jeg skal bli politi.'"
"Nei, du er gal. Faren din går fra vettet."
"Hvis han vil jeg skal jobbe, skal jeg det, men jeg velger selv."
Jeg hadde ikke barn, i motsetning til kollegaene mine, som var alenemødre.
Jeg var en av de yngste. De kalte meg "babyen".
Av hundre prosent av kvinnelige politibetjenter i Mexico by,
var nitti prosent alenemødre. Nesten alle sammen.
Politibetjenter er som skuespillere.
Vi kan late som vi er sterke
eller svake.
Vi følger fornuften.
Vi skaper ikke en fantasi.
Når du tar på deg uniformen, tar du på deg et stort ansvar.
Du må gi deg hen til rollen. Jeg snakket nettopp om det.
Du mister oversikten.
Vi har 1000 ansikter.
-"Jeg så på ham…" -Ifølge henne.
"Nei, det var sånn."
-Han var en klovn. -Jeg var kjekk.
"En gang ble vi satt sammen
og kjørte i en politibil sammen."
Bilen var full av dumme jenter.
"Jeg sa det ikke til Alonso, men…"
De se: "Send de to turtelduene."
"Den sirenen blinker ikke rødt og blått. Den blinker små hjerter."
De sluttet å kalle oss Teresa og Montoya. De kalte oss "kjærlighetspatruljen".
-Hva? -Vent litt.
-Skadet jeg deg? -Nei.
SLUTTEN PÅ KJÆRLIGHETSPATRULJEN
Kos deg.
Er du fortsatt sulten?
De hadde ikke noe kaldere. Skal vi se.
Helsike.
Jeg sa til ham at om han prøvde seg på det igjen, får han juling.
…sølvfarget bil, med nummer…
Bli her.
Trenger du en hær for å flytte noen motorsykler?
…fargede vinduer…
-Det er godt. -Jeg banker deg om du spiser isen.
Se på slagene fra mesteren.
Hun har skremt henne.
Hun gikk etter ansiktet,
og så prøvde hun å få tak. Hun har skremt henne.
-God kveld, betjent. -God kveld, sir.
Jeg heter María Teresa Hernández, og jeg jobber her i Coapa.
-Kan vi hjelpe deg? -Hva foregår?
Hva mener du?
Dere har sperret av gaten.
Jeg skal be dem om å flytte seg.
Jeg ringer transportavdelingen for å få hjelp
til å flytte og bøtelegge syklene.
-Dere har oversett anmodningene. -Hva skjer?
-Ingenting. -God kveld.
-Hva skjer? -Alt bra?
Bare bra.
Rueda vet at vi er en klubb som samles
og aldri lager kvalm.
Hva skriver du?
Jeg skriver ned numrene til…
-Hvorfor? -Fordi…
Dere har blitt bedt om å flytte dem før.
Ingen har klaget til meg.
Vi patruljerer dette området, og dere har blitt bedt om…
-Ingen har klaget! -Det er ikke første gang.
Ingen har… La meg prate!
Ingen har klaget før i dag. For et sammentreff.
Du vil bare ha pengene våre.
-Det er ikke første gang vi spør. -Ba hun om penger?
-Nei, jeg sa nettopp…
Si meg om hun ba om penger.
-Nei, jeg sa til henne… -Nei.
Ikke vær pysete. Ba hun om penger?
-Ja, hun ba om penger. -Ikke sant.
Hvor dumme tror du vi er? Jeg tror ikke det.
-Vet du hvem jeg er? -Nei, sir.
Jeg er kongressmann.
Bryr du deg ikke om at jeg er kongressmann?
-Det skal vi se på. -Du trenger ikke…
Ikke våg å true meg eller heve stemmen!
Jeg snakker til deg. Ikke snu ryggen til. Jævla indianer!
-Du aner ikke hvor kjørt du er. -Betjent.
Hvorfor gjør du det verre?
…ambulanse til Chaparrita og Corrido del Norte…
…jeg har en skadet kvinne…
C-4 til sentralen.
Takk for at dere kom.
-Beklager bryderiet. -Ingen fare.
Han er en lovgiver. En viktigper.
Jeg snudde meg og så en politibil, og jeg så at det var en av sjefene.
Han snakket med sjefen.
Han sa: "Har hun ikke fått opplæring? Kan hun ikke å prate til folk?"
Jeg sa: "God kveld, sjef." "Ikke snakk sånn til meg."
"Jeg vet at du presser denne herren for penger.
Det ble filmet at du tok imot penger."
Jeg sa: "Hvis de filmet meg,
hadde du ikke kranglet nå. Gjør jobben din.
Sikt meg for utpressing, så skjer det som skjer etter det."
Skiftet var over, og vi dro for å…
Vi kjørte til stasjonen,
og ved inngangen sa kollegaen vår:
"Hva har dere gjort?" Vi ble forbløffet.
"Bare vent." Alle visste hva som hadde skjedd.
Hvem er du?
-Hvem er jeg? -Ja, hvem er du?
Jeg er María Teresa Hernández Cañas.
Jeg er politibetjent.
Jeg har vært i politiet i 17 år.
Hva annet kan jeg si?
-Hvor gammel er du? -Trettifire. Jeg er 34 år gammel.
Så si meg, hva innebar det…
Hva var konsekvensene av motorsykkelulykken?
Den ga oss alle byrdene vi sliter med i dag.
I tillegg tok de politibilen vår.
Vi syntes det var urettferdig.
Vi gjorde jobben vår, og det var takken.
Bortsett fra det, så følte jeg meg urettferdig behandlet.
Hva heter du? Du har ikke sagt hva du heter.
Jeg heter José de Jesús Rodríguez Hernández.
Bedre kjent som Montoya i det offentlige liv.
Var det slutten på "kjærlighetspatruljen"?
Det var slutten på "kjærlighetspatruljen".
Det var ikke en kjærlighetspatrulje, for vi gjorde jobben vår.
De begynte å legge mye press på oss.
Vendettaer.
Se sendte Montoya til å stå vakt
ved Periférico og San Antonio i over en måned.
Over broen. Ingenting skjedde der.
De prøvde å suspendere Teresa.
De truet og trakasserte henne i departementet,
og ville tvinge henne til å signere en oppsigelse.
Det ble et helvete, Alonso.
De sendte meg fire kommuner unna,
og jeg måtte stå vakt på ei gate uten kriminell aktivitet.
Det var verken toalett eller mat der.
Vi snakket med sjefen, og jeg sa:
"Hva er dette? Du tok politibilen
og straffer oss ved at vi må stå vakt.
Hvor mye lenger?"
Han sa: "Det var ledelsen som bestemte det.
Til dere knekker."
Det var det sjefen sa.
"Hun skal være der til hun knekker."
Jeg sa: "Knekk henne, så kommer jeg etter deg.
Hvis myndighetene ikke hører etter, må jeg finne andre løsninger."
Politibetjenter er sårbare på alle måter.
Ingenting er garantert for oss.
Verken beskyttelse fra ledelsen eller fra borgerskapet.
Av og til, som jeg har sagt før, skammer jeg meg over å være politi.
Av frykt for hvordan folk behandler deg.
Derfor sier jeg til kona og mange av kollegene mine
at jeg er lei av politiet.
Er dere bare ofre?
Velg. Godt spørsmål.
Vi tjener oss selv.
Vi er idioter.
De sier at politiet er korrupte.
De sier at politibetjenter…
…misbruker makten sin.
De tenker ikke over hvorfor vi gjør det.
Noen kollegaer sier:
"Jeg vil ikke gjøre det, for da blir det trøbbel.
Hvorfor? Jeg vil unngå trøbbel.
Jeg liker ikke å få penger.
Jeg liker ikke å utpresse."
Men mange gjør det. De utpresser, eller vi utpresser,
eller vi ber om penger av og til.
Korrupsjonen slutter ikke.
Hvem tjener på det? Alle sammen.
Fra den sivile opp til politibetjenten og sjefene.
Hvis den sivile ikke stopper ved et stoppskilt
eller andre situasjoner som en overtredelse,
eller om de blir anholdt,
av og til, for å unngå retten, starter det der.
En betjent trenger ikke å spørre,
siden den sivile vet at de har gjort noe galt,
og tilbyr det selv.
Hvis du vet hva du trenger når skiftet ditt starter,
sier du til deg selv: "Dette er sjansen min."
Det går hånd i hånd, for det den sivile gir meg,
gir meg til sjefen min, som gir det videre til sin sjef.
Alle politiets behov er oppfylt.
POLITI - KADETT
Jeg trenger minst 400 pesos per dag
i lomma mi for å dra på jobb.
Ti pesos går til våpensmeden.
Hvorfor? For hvis jeg vil ha en vest,
som den du bruker på gata, og den skal være bra,
får du en utslitt en om du ikke betaler.
Vil du ha en fin pistol… Jeg foretrekker Pietro Beretta,
så må du betale ti pesos.
Hvor mye blir ti pesos hver 15. dag?
Vil du ha en politibil, må du betale inngangspenger
til den som er ansvarlig for bilene.
Lær deg replikkene.
Hver andre måned tjener jeg 1100 pesos etter skatt.
Ta det og forsørg en familie.
Ta det og betal for mat og transport og andre nødvendigheter.
Jeg ville gitt hva som helst for å være betjenten jeg pleide å være.
Våkne og være glad for å dra på jobb.
Å ville hjelpe.
Jeg er politi. For en skuffelse.
Karrieren min oppfylte ikke forventningene jeg hadde.
Hvis jeg får betalt om jeg jobber eller ikke,
hvorfor gidde? Det er den triste sannheten.
Etter en dag på jobben som jeg startet med av kjærlighet,
av kjærlighet for rettferdighet, tvinger de meg
til å tenke at det bare er dritt.
På 17 år har jeg tilbragt mine beste år på akademiet.
Det er så vakkert og intenst å oppleve den utdannelsen.
Jeg elsket marsjtreningen
og militærinstruksene kl. 05.00.
Av og til trakk jeg pusten og så opp, helt opprømt.
Du ser bare åsene i horisonten, ingenting annet.
Av og til ville jeg gråte,
ikke av tristhet, men av glede. Jeg sa: "Det føltes så bra."
På eksamenene de ga oss,
besluttsomhetsprøven den siste.
Kollegaene mine i innsatsgruppen sa:
"Du har fått poeng for fysisk kondisjon,
nå er det bare besluttsomhetsprøven igjen."
Jeg sa: "Jeg hopper ikke inn. Jeg kan ikke svømme."
De bandt deg til et tynt tau og sa: "Hopp inn."
Nøkkelen er besluttsomhet.
Du må ikke svømme, du må bare vise besluttsomhet.
"Vi trekker deg inn etter du har hoppet."
Det var løgn, fordi de ventet til du nesten druknet
før de dro deg ut.
Kom igjen!
Jeg hadde vondt overalt og kroppen skalv. Jeg var redd og kjente frykten.
Når frykten og angsten ga seg,
var jeg fornøyd, og tenkte: "Jeg hoppet faktisk."
Jeg dro hjem og sa: "Jeg hoppet." De trodde meg ikke.
"Hvordan?" Jeg viste dem blåmerkene,
men jeg var så glad for at jeg hadde gjort det.
Vi får det til å fungere.
Jeg sa: "Jeg passer på deg, og du på meg.
Ikke en eneste dag går uten at jeg sier at jeg elsker ham.
Han sa: "Jeg føler det." Jeg sa: "Jeg ville bare si det."
Hva tror du? Vi er fortsatt sammen.
Vi vurderer å slutte. Vi ser hva politiet vil gjøre
og vurderer alternativene våre. Det er bare oss to der ute.
Hva tror du?
VINTEREN 2019 FORLOT TERESA OG MONTOYA
POLITIET I MEXICO BY.
Tekst: Mari Hegstad Rowland