Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
‎„AUZI SIRENELE CUM CÂNTĂ
‎DIN CE ÎN CE MAI APROAPE DE TINE
‎ROAGĂ-TE CĂ ELE NU CÂNTĂ
‎ÎN NOAPTEA ASTA PENTRU TINE.”
‎OFIȚERUL DANIEL ALATORRE, SUBLOCOTENENT
‎CÂȘTIGĂTOR AL CONCURSULUI REGIONAL ‎DE POEZIE AL POLIȚIEI, EDIȚIA A III-A
‎Douăzeci și cinci, C-4, Dispecerat.
‎Comandant, am raportat deja ‎că Tango 45 participă la un 16 pe Palacio.
‎Noi, membrii echipajului, ‎urcăm în Tango 41.
‎E singura unitate ce pleacă…
‎Îmi cer ajutorul. ‎O femeie de 52 de ani și fiul ei
‎sunt urmăriți de doi tipi pe motocicletă. ‎La supermarketul Aurrerá.
‎Ajung în două minute.
‎Unul conștient, unul inconștient, 23. ‎López și Flamingos.
‎Cer întăriri, 81.
‎Spune-mi dacă intri în cinci minute.
‎C-4 de la dispeceratul Perla…
‎Opt-zero-nouă, spune-mi unde ești.
‎Opt-zero-nouă, unde ești?
‎Aici 809.
‎Unde ești, 809?
‎Sunt pe Euzkaro.
‎Trec imediat de Misterios.
‎Se cere un 66 pe Constancia…
‎„Constancia”, ce?
‎…secția șapte. Constancia, ‎etajul doi, ușa a treia, interiorul F.
‎În cinci minute. Mă îndrept spre K-100.
‎Doi aici, sunt la al treilea.
‎Merge pe Portales și…
‎Sunt doi, e un 37.
‎E și un incendiu pe Pastizal.
‎Se pare că a fost o explozie…
‎La naiba!
‎…o unitate de la Crucea Roșie.
‎Treceți pe trotuar, vă rog.
‎Nenorocitul naibii…
‎Vă dau indicații, ‎Chaineli și San Cristóbal.
‎Ne-au informat despre o bătaie, 252. ‎Nu mai sunt acolo. Acum, pe 11.
‎Urcați pe trotuar, vă rog.
‎Echipă, din patrulă. Mă roagă să aflu
‎dacă există ‎o linie telefonică anti-răpire.
‎Trei-patru, înainte de Maravillas.
‎Bună seara, dnă polițist!
‎Bună seara! Asta e Constancia nr. 25?
‎Da. Ambulanța e pe drum?
‎Dispecerat, aici 809.
‎Sunt la K-100, Constancia nr. 15. ‎Voi continua cu un K-11.
‎Frate, șapte de cocaină la Posada nr. 41.
‎Bine, Victor 44 spune ‎că au un minor cu ei.
‎La farmacie. Vă rog să confirmați.
‎Voi confirma în cinci minute.
‎Pe Avenida Ocho nr. 40, în Las Águilas,
‎se cere un 12 prin rețelele locale.
‎Au raportat că un camion a intrat ‎într-un magazin de haine.
‎Am vorbit la sosire cu doamna ‎care deține magazinul
‎și a spus că e vorba ‎de un camion Ford maro.
‎Au ajuns la o înțelegere.
‎Asta e tot, comuna cinci.
‎Dispecerat, aici 809.
‎Pot confirma ‎că va fi nevoie de un Z-14 imediat.
‎Dispecerat, aici 809.
‎Afirmativ, va fi nevoie la K-100.
‎Constancia numărul 25, ‎e nevoie de un Z-14 imediat.
‎Vin în cinci sau opt, ‎deși unitățile sunt la 29.
‎Abordare…
‎Bună seara, dnă polițist!
‎Bună seara, domnule!
‎Așteptăm de două ore…
‎Îmi arătați reședința, vă rog?
‎Da, dar ambulanța e pe drum?
‎După cum am spus, doamnă, ‎am cerut o unitate medicală.
‎- E pe drum. ‎- Voiam o ambulanță, nu o patrulă.
‎Haide, e oribil.
‎Așteptăm ambulanța.
‎- Aici. ‎- N-am cerut o patrulă.
‎Am cerut o ambulanță. ‎Am sunat de două ore.
‎Ce spun?
‎Poftim?
‎Și?
‎Nimic?
‎Ne ajutați?
‎La naiba!
‎Voiam doar să văd.
‎Și ghici ce?
‎Sunt în mare rahat.
‎Sunt cu femeia care e în travaliu ‎și Z-14 nu e aici.
‎Dă-mi numărul personal al jigodiei.
‎Cea de la dispecerat.
‎Și mai încearcă cu Z-14. Haide, e grav.
‎E îngrozitor.
‎Respiră adânc!
‎Dispecerat, aici 809. Ce s-a întâmplat ‎cu Z-14 pentru Constancia nr. 25?
‎Dispecerat, haide. ‎Doamna e în stare gravă.
‎Și vecinii sunt foarte furioși. ‎Ce s-a întâmplat cu Z-14?
‎Eu am înțeles un 142, ‎strada 15, numărul 12.
‎E un 29 între vecini.
‎Contactează-l pe Daniel García Pérez.
‎Numărul 200 ar ajunge acolo în 11 minute.
‎De asemenea, cei de la Alpha-144 ‎și 146 nu mai erau 91.
‎Respirați, doamnă!
‎Da. Respiră!
‎Bine. Asta e.
‎- S-a terminat. ‎- Relaxează-te.
‎La Academie, ‎n-am avut cursuri de prim ajutor
‎sau pregătire medicală.
‎Mi-am spus: „Ce să fac?”
‎Așa că am vorbit sincer cu domnul.
‎I-am zis: „Da, am mănușile.”
‎Fiindcă am tendința să port ‎echipamentele cumpărate de mine
‎și pe care... ‎încerc să le am la mine mereu.
‎I-am spus: ‎„Am mănușile, dar sincer să fiu,
‎nu am deloc experiență medicală.”
‎„Nu, cheamă o ambulanță!” Am zis: ‎„Am chemat-o, dar nu depinde de mine.
‎Rolul meu e să găsesc locația
‎și să confirm că e o situație reală, ‎ca să trimită o ambulanță.”
‎- Uite-l că vine. ‎- Da. Împinge.
‎Aproape gata.
‎Asta e.
‎Asta e!
‎Împinge!
‎Asta e!
‎- Aproape gata. ‎- Uite-l că vine.
‎Așa, împinge!
‎Asta e, doamnă! Așa!
‎Așa, scumpo. Vei reuși!
‎Așa, scumpo.
‎Așa!
‎Aproape gata!
‎Împinge, scumpo.
‎Așa!
‎- Simți asta? ‎- S-a terminat.
‎Ușurel. Uite. E gata.
‎Am ajuns la punctul în care am văzut ‎mult sânge, cordonul ombilical
‎și tot ce mi-a venit în minte ‎a fost să-mi iau telefonul.
‎Cum soțul meu era liber, ‎l-am sunat pe mobil să-i spun: „Știi ceva?
‎Ajut o femeie în travaliu, ‎cheamă ambulanța.” „Nu, ești nebună?”
‎Am primit ajutor de la soțul meu.
‎Și doamna a început să plângă. ‎„Nu suport durerea!”
‎Mi-am zis: „Ai născut deja. Ce mai vrei?!
‎I-am zis: „Ia o oală”. El: „Pentru ce?”
‎„Placenta provoacă durerea. ‎Încă nu a ieșit.”
‎Am spus „Trebuie să mă scuzați,
‎nu știu dacă e igienic, ‎dar vom folosi astea.”
‎„Sigur, dnă polițist.”
‎Am zis: „Dacă îmi dați voie, ‎există unele riscuri.
‎Dacă se rezolvă, totul va fi bine,
‎dar dacă nu, e responsabilitatea mea, ‎pentru că nu era treaba mea.”
‎Mi-a dat niște foarfece de jucărie.
‎Am zis: „Nu pot tăia cu astea, domnule.”
‎„Ce altceva, atunci?”
‎Îmi amintesc bine, fără nicio îndoială,
‎că ambulanța a sosit la 1:50.
‎Au venit paramedicii în sfârșit. ‎Toată lumea i-a înjurat.
‎I-au împins și ei abia au intrat.
‎Au spus: „S-a născut deja.” Am zis: „Da.”
‎Iar ei: „A născut deja. ‎Ce vrei să mai facem noi?”
‎S-au întors și au zis: „Unde e placenta?”
‎Noi știm bine ‎că paramedicii se bat pentru placentă,
‎fiindcă doctorii o aplică pe față.
‎„Dă-mi placenta.” ‎Am zis: „N-o luați voi. O iau eu.”
‎Când am plecat, voiau să mă poarte pe sus. ‎„Mulțumim, dnă polițist. Felicitări!”
‎Mi-au adus cafea și foietaje.
‎Doamna m-a chemat și mi-a zis:
‎„Dnă polițist, voiam să vă spun ‎că eu și soțul‎ ‎meu
‎am decis să botezăm fetița Teresa.”
‎Am zis: „Nu. Îmi urăsc numele. ‎De ce să-i faceți asta?”
‎Mă numesc María Teresa Hernández Cañas.
‎Sunt în poliție de 17 ani
‎și am 34 de ani.
‎POLIȚIA
‎FORȚELE FEDERALE
‎ALARMĂ 16:37
‎Natasha.
‎Când am început, m-am dus la Morelos, ‎în Tepito.
‎Am fost trimisă ca pedeapsă.
‎Unul dintre șefi m-a trimis. ‎A spus că trebuie să învăț umilința,
‎fiindcă mă credeam importantă.
‎Am zis: „Stai prost cu stima de sine.” ‎Așa că m-a trimis la Morelos ca pedeapsă.
‎În a patra zi, ne-am oprit ‎la Eje 1 și la Circunvalación
‎și ghici ce?
‎A apărut o motocicletă, un scuter roșu ‎și a oprit lângă patrulă,
‎chiar în lateral.
‎A spus: „O să îți spun ce vei face.”
‎A zis: „Azi voi jefui Tenochtitlán,” ‎nu știu ce străzi a spus.
‎„Te avertizez, te fac arșice ‎dacă-ți văd mașina oprind acolo.
‎Ai fost avertizată, păpușă. Acum știi.”
‎M-am simțit foarte speriată, ‎foarte zguduită.
‎Mi-am zis: „Ce să facem?”
‎Chiar ne avertizează că va ataca acolo?
‎Mi-am adunat curajul ‎să mă duc la șef și să-i spun:
‎„Trebuie să vorbim. Uite ce s-a întâmplat.
‎M-a amenințat și acum mi-e frică.
‎Abia am ajuns aici și deja mă cunosc.”
‎A râs și a zis: „Te-a luat peste picior.”
‎I-am zis: „O să mă pui să plătesc ‎dacă ei fură.”
‎A zis: „Nu, copilă. Aici, în Morelos,
‎în secția asta, nu ne pasă.”
‎Am zis: „De ce nu, Șefule? E un jaf.”
‎A zis: „Știi de câte ori îi jefuiesc ‎pe chinezi pe săptămână?
‎Aș fi șocat dacă ar fi ‎de mai puțin de zece ori.
‎Îi batjocoresc, îi bat ‎și le golesc depozitele.”
‎„Și atunci, șefule?”
‎„Ei nu raportează niciodată, ‎toată e marfă de contrabandă.
‎Vezi? Afli ceva nou zilnic.”
‎Sunt tot felul de oameni în poliție.
‎Așa cum sunt mulți polițiști buni ‎cu intenții bune
‎și care își fac datoria așa cum trebuie,
‎sunt mulți polițiști care pot fi escroci
‎sau care nu aveau meserie în viața civilă ‎și au văzut avantajele de a fi polițist.
‎Mă afectează ‎când văd reportaje care ne critică.
‎Ca polițist, uneori e exasperant.
‎„Nu, ne-au fript-o!”, îmi zic.
‎Dar adevărul ‎e că, în calitate de polițist,
‎favorizezi toate astea.
‎Și acum?
‎Mi-am uitat cheile.
‎Dacă plecam?
‎Spărgeam ușa ca în filme.
‎- Repede! N-am plimbat câinele. ‎- O plimb eu imediat.
‎- Am lăsat supă în cuptor. ‎- O plimb acum. Nu-ți face griji.
‎Îi vedeam pe stradă
‎și mi se părea că sunt niște eroi.
‎Fiindcă tata era polițist, credeam ‎că nu mi se poate întâmpla nimic.
‎Credeam că, oriunde am merge,
‎vom fi bine protejați ‎datorită acestui fapt.
‎Îl vedeam pe tata venind acasă cu arma, ‎cămașa strâmtă,
‎avea chiar și insigna ‎și-l instruia pe băiat.
‎„Fă mișcarea asta, fiule. ‎Prefă-te că tragi și eu voi face poze.”
‎Și asta făcea.
‎Spuneam: „Învață-mă și pe mine.” ‎El zicea: „Ești invidioasă.
‎Vrei să faci tot ce face fratele tău.”
‎Spuneam: „Nu. Vreau să fiu polițist.”
‎„Ba nu vrei.”
‎Deci a existat o discriminare. ‎El putea, iar eu, nu.
‎„Tu te vei căsători, ‎vei avea copii și asta e tot.”
‎„Nu, tată, voi fi ofițer de poliție.”
‎FARMACIE
‎- Ieri a fost 19, nu? ‎- Da.
‎Da…
‎- Uite, nu ai semnat. ‎- Da, a trebuit să mă întorc la secție.
‎- În grabă. ‎- Nu-ți face griji.
‎- Nu-ți face griji, dragă. ‎- Șeful m-ar fi omorât.
‎REGISTRU DE ACTIVITATE
‎Vrei o cafea, dnă polițist? ‎Ceva de mâncare?
‎O brioșă?
‎Ramen instant?
‎Poftă bună!
‎Adevărul e că, după ce am terminat liceul,
‎am stat un an fără să fac nimic. ‎Mi-am zis: „Nu vreau să studiez.
‎Nu vreau să fac nimic.”
‎Am zis: „Mamă, mi-a ajuns. ‎O să intru în Poliție.”
‎Ce e, dnă polițist?
‎„Nu, ești nebună. ‎Tatăl tău o va lua razna.”
‎Am zis: „Nu-mi pasă. ‎Dacă vrea să lucrez, voi lucra.
‎Dar eu voi alege.”
‎Care-i problema, dnă polițist?
‎Ți-am spus deja…
‎El a zis: „Nici gând! ‎Poliția e pentru ratați.
‎Nu asta vreau pentru tine.”
‎Depărtează picioarele. Mâinile la cap.
‎Relaxează-te…
‎Am început să ne certăm.
‎Și mi-a luat totul. Banii, șamponul, tot.
‎A vrut să mă forțeze să văd
‎cum e să lucrez ‎pentru nevoile mele de bază.
‎- E un abuz de putere. ‎- Cooperează.
‎- Ce abuz? ‎- Cine o să-mi încuie mașina?
‎- O să cer întăriri. ‎- Nu poți cere nimic.
‎Când ne-am așezat toți patru la masă, ‎am stat față în față.
‎Am vrut să evit privirea tatălui meu,
‎fiindcă eram la masă ‎și stăteam mereu vizavi de el.
‎Așa că am mutat carafa cu apă ‎și m-am lăsat jos, ca să nu mă vadă.
‎Atunci mi-a rănit profund sentimentele, ‎fiindcă nu mă așteptam ca tata să zică:
‎„Ți-ai câștigat mâncare azi?”
‎Asta m-a lovit foarte tare.
‎Mi-au dat lacrimile și n-am spus nimic. ‎M-am ridicat
‎și m-am dus în camera mea.
‎PÉREZ, DANIEL - NU S-A PREZENTAT
‎Caro, de ce nu mi-ai făcut legătura ‎cu conducerea?
‎Ai un pix bun?
‎Ce crezi, scumpo? Nu!
‎- Îmi plac cerceii tăi. ‎- Mulțumesc, păpușă.
‎- Dă-mi o mână de ajutor. ‎- Cu ce?
‎- L-am dus la secție… ‎- Ești încăpățânată.
‎L-am dus deja la doctor. ‎Iată informațiile.
‎Nu, și eu sunt obosită.
‎- Vreau acasă! ‎- Ascultă.
‎- Uită-te la informații. ‎- Nenorocitul!
‎Hai…
‎Nu, frate!
‎- Nu, tu profiți… ‎- Lipsește doar…
‎Lipsește informația.
‎- L-ai dus la Medicină? ‎- Da.
‎Ce e, Caro?
‎- Te rog. ‎- Stai așa. Lasă-mă puțin.
‎Asta m-a durut atât de mult, ‎încât am văzut-o ca pe o provocare.
‎Am spus: „Bine, voi reuși.
‎Acum îți voi arăta că sunt opusul ‎a ceea ce crezi despre mine.
‎Și voi lucra, dar voi intra în Poliție.”
‎…după 3-1.
‎Când am ajuns în a treia lună, ‎am zis: „Uite, am deja trei luni.
‎Ți-am dovedit că nu renunț, ‎că e pasiunea mea.”
‎El a zis: „O să te cred ‎când o să mă inviți la absolvire.
‎Atunci o să te cred.”
‎Și a făcut-o. A fost la absolvirea mea. ‎A adus-o pe mama
‎și s-a distrat. A făcut poze, ‎ne-am îmbrățișat și tot tacâmul.
‎Dar mai târziu, acasă,
‎m-a așezat și mi-a zis: ‎„O să-ți spun ce facem.”
‎„Acum ce mai e?” am zis. ‎„Am terminat. Am reușit.”
‎A spus: „Ți-e strict interzis ‎să spui cuiva că sunt tatăl tău.”
‎Am zis: „De ce? Care e problema?”
‎A spus: „Când ajungi la secție...”
‎Aveam 18 ani, eram destul de slabă
‎și, după părerea mea, ‎destul de frumoasă, nu?
‎Aveam un corp frumos. A zis: „Nu.
‎Când vei ajunge la secție, m-ar supăra ‎să știu că te-ar hărțui un superior.”
‎A spus: „Pentru că superiorii
‎le observă prima oară ‎pe cele simpatice.
‎Și, dacă le cânți în strună ‎și-ți place și ție,
‎nu te voi opri, știi ce faci.
‎Cu cât știu mai puțin că ești fiica mea, ‎cu atât mai bine.
‎Iar dacă cineva nu te respectă,
‎n-o să mă cert ‎cu colegii mei pentru asta.
‎Știi ce voi face?
‎Nu mă voi opri până nu îmi vor spune ‎la ce secție ești.
‎Mai mult,
‎voi lucra cu tine. ‎Vom pleca în patrulă împreună.”
‎Și când niciun argument ‎n-a reușit să mă convingă,
‎mi-a spus: „Ce s-ar întâmpla dacă, ‎într-o zi, ieșim în patrulă
‎și soarta va face ‎să fiu împușcat în fața ta?
‎Chiar crezi că ai curajul să stai acolo ‎și să te uiți
‎în timp ce s-ar dezlănțui ‎o ploaie de gloanțe spre mine
‎fără să faci ceva? Cum o să reacționezi? ‎Dacă aș muri la picioarele tale?
‎Știi ce traumă ai avea toată viața?”
‎Așa că mi-am cerut scuze. Înțelesesem.
‎Aveam vreo zece pe atunci, ‎iar fratele meu mic avea vreo șase.
‎Când ai un tată polițist,
‎trăiești cu o mare anxietate ‎și incertitudine.
‎Știi că pleacă la serviciu.
‎Dar, când ești copil, ‎atunci când pleacă la muncă,
‎nu înțelegi pe deplin pericolul ‎sau lucrurile la care se expune.
‎Bine…
‎Partenere!
‎Culcă-te, frate.
‎- Hai să prindem pe cineva. ‎- ‎Culcă-te. Ai dormit toată noaptea?
‎Mi-e foame.
‎Hai să mâncăm ceva.
‎- Bine, dar tu conduci. ‎- Bine.
‎A fost atât de sigur, că a zis:
‎„Am schimbat locurile la volan”, ‎apoi a băgat în marșarier.
‎Deunăzi, am… Cred că a fost duminică.
‎Pierdeam vremea.
‎Dintr-odată…
‎uniforma mea era acolo, undeva. ‎Și fiul meu a zis:
‎„Tata, vreau să mă fac polițist ‎când o să fiu mare.”
‎Te-ai fript.
‎Așa mi-am zis și eu.
‎Uită-te la nemernicii ăștia!
‎Hai să ne luăm bani de mâncare.
‎Datsun, ești pe contrasens!
‎A zis: „Am oprit o mașină ‎care mergea pe contrasens.
‎Am oprit-o, mai întâi, ‎ca să facă o verificare,
‎iar apoi, sincer să fiu, ‎ca să vedem ce ne vor da.”
‎Bună seara, copii!
‎Bună seara!
‎- E totul în regulă? ‎- Da, dle polițist.
‎- Mergeați pe contrasens. ‎- La naiba!
‎- Nu v-ați dat seama? ‎- Nu.
‎Arată-mi actele, te rog.
‎- Permisul și talonul. ‎- Sigur că da.
‎Să vedem!
‎La naiba! Ce-i aia?
‎Pentru permis și talon.
‎Haide, amice.
‎Asta abia ajunge pentru permis.
‎Ticălosule!
‎Urcă, omule!
‎A zis: „Când m-au împușcat, am căzut.
‎Și am închis ochii. ‎Credeam că, dacă îi deschid,
‎își vor da seama că sunt încă în viață ‎și mă vor termina.”
‎Rezistă. Mă duc după ajutor. Nu ceda.
‎A sosit ajutorul, dar, ca de obicei,
‎una dintre marile probleme ale Poliției, ‎nu există unități medicale.
‎N-a venit nimeni și n-au știut ce să facă.
‎A sosit prima mașină și ei au transmis: ‎„Colegul nostru pierde mult sânge.
‎Cum nu vine ambulanța, îl duc eu.”
‎Dispecerat, aduc un Z-2 cu X-13.
‎Repet, un Z-2 cu X-13. ‎Mergem la Spitalul Medellín.
‎Lasă-l în pace.
‎…repet…
‎Protocolul spune că nu ne putem ‎scoate vestele antiglonț.
‎De ce? Dacă o scoți și mori,
‎pierzi asigurarea de viață.
‎Mai avem puțin.
‎Protocolul spune și că nu-l poți duce tu,
‎pentru că, dacă moare în mașină, ‎cel care îl transportă e responsabil.
‎În asemenea condiții, ‎viața devine mai complicată
‎atât pentru copil, cât și pentru părinte, ‎fiindcă trăiești la limită,
‎cu sentimentul că nu ești protejat.
‎La un moment dat, ‎după ce am absolvit Academia,
‎am fost promovată, am ajuns la rangul lui
‎și i-am spus „Suntem egali acum.” ‎El a zis: „Nu te amăgi.
‎Eu am vechime, am experiență. ‎Eu am toate astea. Tu, nu.”
‎Când a văzut că am început să-l ajut ‎și să-l protejez,
‎n-a mai putut decât să recunoască.
‎Dar doar în scris. ‎Cu voce tare și față în față,
‎nu mi-a spus-o niciodată.
‎- Ce faci, omule? ‎- Ce mai faci?
‎- Totul e bun? ‎- Da. Intrați! E-n regulă.
‎- Intrați! ‎- Bună!
‎- Felicitări! ‎- Mulțumesc.
‎- Cum te cheamă, dră? ‎- Julia. Bună seara!
‎- Bună seara! ‎- E foarte târziu.
‎Gândește-te la vecini.
‎Vecinii au slujbe.
‎Sunt sigură că ești studentă în vacanță, ‎dar oamenii ăștia lucrează.
‎Nu, nu sunt studentă. Lucrez acum.
‎Și locuim toți aici, în clădirea…
‎Nenorocitule!
‎Nu se poate. Nenorociții! ‎Hai, omule! Nu fi nesimțit! Ce e?
‎- Haide, dnă polițist… ‎- Nu, dră, asta întrece măsura.
‎Sunt nemernici peste tot. ‎Chiar și printre amicii tăi, am dreptate?
‎Știi ce-or să spună ‎dacă mă întorc cu mașina avariată?
‎Hai să rezolvăm altfel. ‎Jur pe Sor Juana Inés de la Cruz.
‎Rămâne între noi, bine?
‎- La naiba cu rahatul ăla! ‎- Destul, domnișoară.
‎Bine.
‎Suntem chit acum.
‎- Hai să facem dragoste. ‎- Destul.
‎- Să sărbătorim viața! ‎- Ajunge.
‎Du-te și fă dragoste, dobitoacă!
‎Mișcă, te rog.
‎Când a văzut că am început să-l ajut ‎și să-l protejez,
‎n-a avut de ales decât să recunoască.
‎Dar doar în scris. ‎Cu voce tare și față în față,
‎nu mi-a spus-o niciodată.
‎Asta e.
‎Scrie: „Copila mea, ‎admirația mea crește zi de zi.
‎Ai demonstrat că ai voința ‎de a merge mai departe
‎și hotărârea de a-ți atinge scopurile.
‎Pot spune, fără echivoc, că deții
‎abilitățile perfecte necesare ‎pentru a-ți îndeplini misiunea,
‎această datorie extrem de periculoasă, ‎dar palpitantă,
‎care constă în servirea cetățenilor.
‎Chiar dacă aceștia ‎ar putea să nu ne prețuiască sacrificiul,
‎mă rog lui Dumnezeu să te lumineze
‎și să te umple de puterea ‎și curajul de a continua.
‎Îți trimit multe sărutări
‎și cele mai bune gânduri…
‎ca să-ți atingi toate țelurile.
‎Cu admirație, ‎iubire și respect, tatăl tău.”
‎Abia atunci a recunoscut-o.
‎CELE MAI BUNE GÂNDURI ‎CA SĂ-ȚI ATINGI TOATE ȚELURILE.
‎CU ADMIRAȚIE, IUBIRE ȘI RESPECT, ‎TATĂL TĂU.
‎Salut! Ce mai faci?
‎Înainte salută, nu sări direct la bani.
‎Monede nenorocite. ‎Mereu încerci să mă fentezi.
‎- Unu, doi, trei, patru, cinci. ‎- Semnează, ticălosule!
‎O să scriu „bulangiu”.
‎Aici, trăiești tot spectrul emoțiilor.
‎Plângi.
‎Suferi.
‎Într-o clipă îți pot fi recunoscători ‎și-n următoarea te fac nenorocit.
‎Adrenalina pe care o simți ‎nu e ca la alte slujbe…
‎Poate nu toate, dar aici…
‎simți adrenalina de la 6:00
‎până la 15:00, 16:00, 22:00.
‎Am sărit de pe acoperiș,
‎am urcat să închid ‎rezervoarele de benzină.
‎Am urmărit escroci.
‎Am fost dat jos de pe motocicletă.
‎Fluxul de adrenalină e atât de mare,
‎încât te desensibilizezi, ‎nici nu mai poți gândi.
‎Mă numesc ‎José de Jesús Rodríguez Hernández.
‎Cunoscut mai bine ca Montoya.
‎Am crescut în cartierul La Lagunilla.
‎Pe strada Paraguay.
‎Între blocuri, cum se spune.
‎Pe atunci încă erai pedepsit ‎cu cureaua udă.
‎Sau cu papucul de casă.
‎Dar acum îi sunt recunoscătoare mamei ‎pentru că, deși era un cartier dur
‎și am avut toți o viață foarte grea,
‎din cauza absenței tatălui meu,
‎n-am ajuns o altă victimă.
‎Și nu am rămas blocat acolo.
‎N-am luat droguri.
‎N-am vândut droguri.
‎Trebuie să fii vigilent ca polițist.
‎N-am fost niciodată unul ‎care să adoarmă în mașină
‎sau să fiu luat pe nepregătite ‎când am fost atacat
‎și cred că am scăpat cu viață ‎din același motiv.
‎Am fost mereu atent.
‎De două ori am fost implicat în schimburi ‎de focuri cu hoții, în Ermita și Tlalpan.
‎Treceam cu mașina, ‎iar ei spărgeau un bancomat.
‎Și atunci au început să tragă în noi.
‎Am fost șocat când am auzit toate astea,
‎dar am simțit presiunea ‎și mi-am auzit partenerul spunând:
‎„Împușcă-i!”
‎Am fugit până la…
‎Ne-am înfruntat în fața unui 7-Eleven ‎pe Tlaplan și Ermita.
‎El a scăpat.
‎Apoi am ajuns pe acoperișul ‎unui Burger King.
‎După ce s-a terminat, ‎eram așa plin de adrenalină,
‎că am uitat complet unde lăsasem pușca ‎și nu aveam vesta pe mine.
‎Un coleg mi-a spus: „La naiba, partenere, ‎te-ai asmuțit serios pe tipul ăla.”
‎Adrenalina a fost chiar pe bune.
‎Fiindcă pierzi noțiunea timpului.
‎După ce se scurge adrenalina din tine,
‎te și miri: „Nu se poate! ‎Chiar am făcut toate astea?”
‎- Cât face? ‎- Treizeci.
‎N-ai nevoie de protecție solară, ‎ai deja tenul închis.
‎- Nu te arde de soare. ‎- Nu mă arde de soare. Corect.
‎Fratele meu a fost, practic, ‎motivul pentru care am devenit polițist.
‎Pentru că a intrat în Poliție.
‎Îmi amintesc când venea acasă
‎cu șapca pe cap,
‎sau poate cu o geacă, și mi-o dădea mie.
‎Eram foarte entuziasmat. ‎„Nu se poate, frate.”
‎Fratelui meu îi plăcea ‎să fie mereu scrobit.
‎Era un dandy, înțelegi?
‎Îl admiram pe fratele meu.
‎Îmi amintesc ‎când era în patrulă în Tepito.
‎Venea în vizită după aceea.
‎Venea cu prietenii lui, cu mitraliere.
‎Erau jandarmi.
‎Și, mai târziu,
‎venea în faimosul Suburban
‎și veneau cu alți zece ofițeri.
‎Veneau să mănânce acasă, la mama.
‎Purtau uniforme și își puneau mitralierele
‎sprijinite de perete.
‎Și mi le arătau, nu?
‎Mă învățau cum să ține o armă.
‎Când am absolvit Academia,
‎ne-au trimis la secția din centru.
‎Practic, acolo unde locuiesc.
‎Acolo unde am crescut…
‎unde am copilărit.
‎Am cerut transferul, ‎pentru că eram cam greu.
‎Nu atât pentru că-i cunoșteam pe vecini,
‎ci pentru că sunt multe ilegalități, ‎multe infracțiuni.
‎Mă temeam că-mi vor face ceva, nu?
‎Sau că, dacă aș opri un infractor,
‎un hoț sau ceva,
‎familia lui s-ar putea răzbuna.
‎- N-ai ce căuta aici. Du-te dincolo. ‎- Cum adică? De ce?
‎N-ai ce căuta aici.
‎- Dle polițist! ‎- Fii cu ochii pe prietenul tău.
‎O s-o încurci, jigodie.
‎Ai grijă, prietene. Ce e?
‎Bea ceva, dle polițist.
‎- Care e problema? ‎- Du-te în partea cealaltă.
‎Noi îți plătim salariul, la naiba…
‎Ajunge, ticălosule!
‎Alea trei ouă pe care le mănânci ‎în fiecare săptămână ți le plătesc eu.
‎- Ajunge ! ‎- Nu-l asculta!
‎Nu este toaletă?
‎Ce așa mare scofală? E doar un copac.
‎Nu poți urina aici.
‎Întoarce-te pe partea cealaltă.
‎- Înapoi. ‎- Haide, să mergem.
‎Du-te pe partea cealaltă.
‎Destul. Pleacă!
‎Ia-l cu tine.
‎Nu faceți mimic?
‎Nu pot.
‎Nu puteți?
‎Are drepturi.
‎Dacă eram în Statele Unite, acum…
‎Locuiesc în Miami.
‎Ar fi fost pus la pământ
‎cât ai clipi.
‎Așa e. Locuim în Mexic.
‎Mergeam cu motocicleta… ‎Îmi place motocicleta.
‎Deja eram polițist. Asta era acum doi ani.
‎M-am întors și am zis: „Tu ești Raúl?”
‎„Da.”
‎„Ce faci? Îți amintești de mine ‎din școala primară?
‎Făceam zmeie împreună pe acoperișuri.
‎- Ce mai faci? ‎- Bine.
‎Cu ce te ocupi?”
‎I-am spus că sunt polițist.
‎„Am intrat în Poliție.” Și el mi-a zis: ‎„Deci ești un porc acum.”
‎Am zis: „Dar tu?”
‎„Am făcut o treabă și a mers prost
‎și m-au trimis la închisoare. ‎Am ispășit doi ani.”
‎Ține minte că puștiul ăsta
‎uneori m-a apărat ‎și alteori l-am apărat eu pe el.
‎Ne jucam împreună prin cartier.
‎Ne uitam cum polițiștii ‎îi urmăreau prietenii, escrocii.
‎Îți vine să crezi?
‎E curios că vedeam asta când eram copii, ‎iar acum trăim asta.
‎El a ales o viață de infractor, ‎iar eu, una de polițist.
‎Ce mai e?
‎Mi-am uitat cheile!
‎Teresa!
‎Ușor! Vino aici!
‎Partener
‎e un cuvânt ‎pe care l-am introdus noi, bine?
‎Prietenia pe care o legi cu acea persoană,
‎încrederea cu care o învestești. ‎Mai mult decât a fi doar colegi,
‎începi să-i privești și pe plan uman.
‎Se ajunge la un punct
‎în care simți o legătură cu colegul tău,
‎astfel că, din cauza asta, ‎începi să simți că sunteți un cuplu.
‎III. TERESA ȘI MONTOYA
‎Cum a început?
‎Îți spun eu cum a început.
‎Să-ți spun
‎ceva ciudat despre perioada… ‎El era la secție de o vreme,
‎iar eu eram acolo de trei ani.
‎- Deși am lucrat în același loc… ‎- Nu te-am remarcat.
‎Nu l-am remarcat.
‎Când l-am văzut la început,
‎nu l-am suportat. Sincer, părea un clovn.
‎Plin de sine și împăunat ca un curcan.
‎- Deci, în mintea mea… ‎- Părerea ei, da?
‎- E adevărul. L-am văzut ca pe un clovn. ‎- Scuze, eram arătos.
‎Odată, ne-au trimis în patrulă împreună.
‎Am mers împreună cu camioneta.
‎Apropo, camioneta era plină
‎de fete care n-aveau habar ‎de munca de poliție.
‎Nu i-am spus lui Alonso, dar…
‎Da, era într-o camionetă plină de fete.
‎Nu, mergeam la jandarmerie.
‎Bine. Am urcat și am început să organizez. ‎Nimic nou.
‎- Domnul părea spilcuit… ‎- Face ordine peste tot.
‎Toate îl răsfățau. ‎ Una îi mângâia părul, iar eu…
‎- N-am spus asta. ‎- „Ce aveți toate?”
‎Nu, dar am făcut-o.
‎Așa făceau, nu? Eu doar m-am uitat, ‎crezând că e mai mare în grad.
‎El era șeful, ‎iar eu m-am așezat în spatele lui,
‎un fel de secund. ‎Fiindcă fetele erau începătoare.
‎Și, în timp ce-l priveam,
‎mi-am zis: „Ăsta nu lucrează.”
‎A stat toată ziua la telefon
‎cu una sau două prietene, ‎văzându-și de ale lui.
‎Iar fetele alea ‎nu voiau să ridice un deget.
‎Pe bune, credeau ‎că-l au pe șef la degetul mic.
‎I-au oferit mâncare și tot tacâmul. ‎Am zis: „Bine.”
‎Apropo, aveam cu 15 kg mai puțin.
‎Ne-au trimis într-un raid la Cuautepec.
‎Și am plecat.
‎Îmi amintesc ziua ‎în care te-ai urcat în camionetă.
‎Ai coborât în spate ‎și te-am văzut în oglinda retrovizoare.
‎Te uitai la mine ‎ca și când ți-ai fi spus: „Fir-ar!”
‎Nu e așa.
‎Nu e adevărat!
‎După aceea, i-am spus comandantului: ‎„Știi ceva?
‎Te plătesc să mă trimiți acolo cu el… ‎Cu ofițerul ăla.” „Da, sigur.”
‎Personal, când locuiam ‎cu primul meu partener,
‎îmi lăsam familia singură tot timpul.
‎Și, la un moment dat, au părăsit casa.
‎Am început să stau singur.
‎Și era…
‎ca și cum te-ai întoarce ‎în iadul pe pământ, nu?
‎Fiindcă vedeam camera copilului.
‎Era… viața pe care o aveam înainte.
‎Îți amintește de asta.
‎Înțelegi?
‎Îți amintește de tot.
‎Uneori mă gândeam să-mi iau viața.
‎N-am vrut să merg la psiholog,
‎pentru că ar fi crezut că nu sunt bine.
‎După program,
‎ieșea pe stradă ‎și rădea doi sau trei litri de bere.
‎Avea o motocicletă Suzuki 1000.
‎Își punea sticla aici, ‎își ștergea lacrimile așa…
‎După ce se ștergea, pornea în trombă.
‎Pleca în viteză cu motocicleta.
‎Colegii noștri ziceau că se va sinucide.
‎„Nemernicul ăsta se va sinucide.”
‎Am niște poze cu el singur,
‎beat, cu ochi lacrimi
‎și câinele lângă el, aproape ca un om.
‎Îl întrebam: „De ce faci asta?”
‎„Pentru că sunt câine.” ‎Ziceam: „Cine ți-a spus asta?”
‎În acel moment, nu bănuiam ‎că și Montoya avea probleme
‎cauzate de o despărțire.
‎Eu încă eram cu tatăl lui Brandon.
‎Nicio clipă nu și-a căutat de lucru.
‎Niciodată. Până când fiul meu ‎a împlinit 12 ani… tocmai făcuse 13 ani,
‎eu am adus banii, am avut grijă de el, ‎i-am plătit școlarizarea.
‎Într-un final, am spus: ‎„Am terminat cu tine.
‎S-a terminat, bine?”
‎Viețile noastre personale ‎păreau atât de asemănătoare,
‎încât odată el mi-a zis:
‎„Îți dai seama ‎că facem exact același rahat?
‎Viața ta și viața mea sunt la fel.
‎Eu am trecut deja prin tot ce treci tu.
‎Doar că eu am fost capul familiei, ‎iar tu, mama.”
‎A zis: ‎„Tu ești cea care muncește în familia ta.
‎Iar eu sunt cel care dă totul ‎pentru familia mea.”
‎De fapt, doi polițiști care ar trebui
‎să împartă legea și ordinea
‎sufereau o cădere nervoasă, plângeau, ‎din cauza problemelor în familie.
‎Spune că s-a îndrăgostit.
‎Nu-i așa? A început cu un mic cadou,
‎cu o ciocolată.
‎Cadouri, ca acesta, pe care le păstrez.
‎Un bilet în care scrie: ‎„Bună, iubirea mea. Bună dimineața!”
‎Ea nu știe
‎că am păstrat acest cadou,
‎dar și altele.
‎Dar am plătit ‎ca să fim trimiși cu aceeași mașină.
‎- Da, era 810. ‎- P-810-S1.
‎Și am început să ne susținem reciproc.
‎Ne-am consolat reciproc. ‎Ziceam: „Nu renunța. Fii puternic.”
‎I-am dat o lecție de umilință ‎și am insistat să înceapă să citească.
‎Într-o zi, am decis să trec ‎pe la un magazin ca să semnez o condică.
‎Conduceam și am văzut un bărbat ‎cu niște trandafiri.
‎I-am spus: „Vinde-mi unul. ‎Pe cel mai frumos.”
‎I-am spus Teresei: ‎„Du-te și înscrie-te la OXXO.”
‎Până s-a întors,
‎așezasem deja trandafirul ‎între scaunul ei și armă.
‎I-am spus: „Mulțumesc pentru tot, scumpo.”
‎Nu?
‎„Pentru că m-ai ascultat ‎și m-ai ajutat mult.
‎Tu…
‎m-ai readus la viață.”
‎I-am dat ‎Arta războiului ‎de Sun Tzu.
‎Și cred că a început ‎să-și schimbe strategia.
‎A început să bea mai puțin, ‎să fie mai cumpătat.
‎Am spus: „Acum vei decide singur, ‎nimeni nu va face asta pentru tine.
‎Răsfață-te! ‎Dacă ai poftă de ceva, mănâncă.”
‎Am început să-l învăț legile. ‎Acum le înțelege și dă chiar sfaturi.
‎Cred că a învățat multe de la mine.
‎Am început să fiu afectuoasă. ‎Uneori îl mustru.
‎Uneori sunt puțin strictă, ‎dar s-a schimbat datorită mie.
‎Nu știu când s-a îndrăgostit de mine,
‎dar sunt aproape sigură ‎că acum mă iubește.
‎Nemernicule!
‎Te iubesc.
‎Mă iubești?
‎Spune-mi că mă iubești.
‎Stai o clipă…
‎De atunci, ne-a plăcut ‎să patrulăm împreună.
‎Mergeam să luăm brânză, niște alune.
‎- Luam mâncare. ‎- Cina.
‎- Am început viața împreună. ‎- În La Viga.
‎- A fost momentul corect. ‎- Urmăream mașini.
‎Știi când ai fugit din mașină ‎pentru că jefuiau un OXXO?
‎Magazinul OXXO.
‎Am luat-o în direcția greșită,
‎iar ea a sărit și a fugit.
‎- Voia să intre în OXXO. ‎- În magazin.
‎Ce e?
‎Mereu la fel. Am spus fără ceapă.
‎- Îl înfuleci și așa. ‎- E foarte cald!
‎Zi-le fetelor să vină să te consoleze.
‎Ce fete?
‎Ești foarte agresivă.
‎Am ochi doar pentru tine.
‎Sigur. Cum rămâne cu toate cadetele?
‎E una nouă foarte sexy.
‎- E nouă. ‎- Ajunge!?
‎- Tâmpitule! ‎- Calmează-te.
‎Am uitat băuturile.
‎Ajutor!
‎Stai așa!
‎- Ce e? ‎- Stai!
‎Îți spun imediat. Stai!
‎Stai, boule!
‎Așteaptă întăririle!
‎Avem un F4 la 20 de metri de Refineria.
‎A sărit din mașină ‎și a fugit cu arma în mână, furioasă.
‎O țineam gata să trag.
‎Am țipat la ea: „Ce-i cu tine?”
‎- „Nu fi proastă”, a spus el. ‎- „Întoarce-te. O să fii ucisă.”
‎IEȘIRE
‎Așa…
‎Nenorocitul!
‎Stai, jigodie!
‎Stai!
‎Stai pe loc! Nu mișca, jigodie!
‎Cu fața în jos! Mâinile la spate!
‎Superiorii și-au dat seama… ‎comandanții, instructorul,
‎că am început o relație.
‎Spuneau: „Trimite-i pe amorezi la mine.”
‎„Girofarul ăla nu luminează roșu ‎și albastru. Emană inimioare.”
‎Nu ne mai spuneau „Teresa și Montoya”.
‎Ne ziceau „patrula iubirii”.
‎„Unde e patrula iubirii? Să vină aici!
‎- Chiar și cei de la supraveghere. ‎- „Pe aici.”
‎Toți au preluat gluma ‎și așa s-a născut Patrula Iubirii.
‎Atunci, m-am întors,
‎am zărit o mașină de poliție ‎și am văzut că era mama lui.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Au trebuit să mute generatorul.
‎Stai așa.
‎Trebuie să ne oprim aici puțin.
‎Aveți gustări în hol.
‎O să eliberăm platoul. ‎Trebuie să verifice ceva.
‎- Pot să merg la baie? ‎- Da, du-te.
‎Bun, acum…
‎Dacă vrei, du-o pe Martina afară ‎până verificăm asta.
‎Cât durează?
‎Vreo zece sau cincisprezece minute. ‎Dar avem gustări.
‎Dacă vrei.
‎Bine.
‎Bun. Taie aici.
‎IV. UN ACTOR SE PREGĂTEȘTE
‎Ia să vedem…
‎ÎN MARTIE 2019, ACTORII MÓNICA DEL CÁRMEN
‎ȘI RAÚL BRIONES AU ÎNCEPUT ‎UN PROCES DE IMERSIUNE
‎ÎN VIAȚA OFIȚERILOR MEXICANI DE POLIȚIE.
‎TIMP DE 101 DE ZILE, ‎AU ACTIVAT ÎN DIFERITE ACADEMII,
‎AU ÎNSOȚIT POLIȚIȘTI ÎN PATRULE ZILNICE
‎ȘI AU REPETAT PENTRU A-I JUCA ‎PE TERESA ȘI MONOTOYA ÎN ACEST FILM.
‎Raúl!
‎Ce faci?
‎Bine.
‎DIN CAUZA RESTRICȚIILOR DE LA ACADEMIE,
‎ȘI-AU ÎNREGISTRAT EXPERIENȚELE ‎CU TELEFONUL MOBIL.
‎Sunt foarte bucuroasă că a început,
‎că această aventură a început,
‎că acest proiect a început, ‎dar și acest personaj.
‎Că această creație a început.
‎Mergem la Academia de Poliție.
‎Mașina asta zdruncină tare.
‎Și e foarte mare zgomot.
‎Cred că nimeni sănătos la cap…
‎nu vrea să se facă polițist ‎în orașul ăsta.
‎Pentru ce?
‎E trafic intens, oameni în formație.
‎Nu știu ce să mai spun, ‎doar că îmi bate inima ca nebuna.
‎Azi a fost prima noastră zi
‎la Academia de Poliție ‎din Ciudad de México.
‎Nu m-a mirat, ‎dar recunosc că am fost profund mișcată
‎să văd că majoritatea celor ‎care merg la Academie
‎sunt indigeni, ‎cu trăsături asemănătoare cu ale mele.
‎Am avut multe cursuri,
‎care nu mi-aș fi imaginat niciodată ‎că există.
‎Am avut drept penal pentru adolescenți.
‎Am avut primul ajutor.
‎Am avut un atelier de reacție rapidă.
‎Autoapărare polițienească ‎și condiție fizică.
‎Indicațiile au fost: ‎„Fugi după hoț, ridică-i cadavrul.”
‎„Cum să reții o persoană.”
‎„Ce să faci. ‎Du-l la Ministerul de Interne.”
‎Da, ofițerii de poliție ‎m-au speriat mereu foarte tare.
‎Nu par să protejeze pe nimeni.
‎Când văd o patrulă, nu-mi spun:
‎„Mă vor proteja.” ‎Ci: „Javrele alea or să-mi facă probleme.”
‎Nu știu. Polițiștii reprezintă ‎o legătură ciudată
‎între putere și societate.
‎A fost greu. Nu știam la ce să mă aștept ‎de la procedurile de azi,
‎așa că nu mi-am tăiat părul.
‎M-am prezentat cu păr lung și barbă.
‎Fără uniformă, spre deosebire de ceilalți,
‎așa că de la bun început ‎s-au minunat de mine.
‎Am luat o bătaie azi
‎cu… PR-14.
‎Blocaje sus. ‎Blocaje pe stânga și pe dreapta.
‎Blocaj la mijloc, blocaj jos.
‎Eu și Raúl am vorbit puțin despre ‎ce înseamnă „bastonul” pentru noi.
‎Pentru toți civilii ‎și oamenii care protestează.
‎Pentru cei care, de multe ori, ‎au fost reprimați.
‎Am intrat într-un loc numit El Pueblito. ‎E un loc din Academie,
‎un sat simulat, cu case și drumuri.
‎Cred că procesul prin care trece studentul
‎seamănă foarte mult cu al actorilor
‎pentru că, ‎deși lucrăm cu subiecți diferiți,
‎simulăm situații toată ziua.
‎Simulăm conflictul.
‎Acum m-am trezit ‎după ce m-am întors azi de la Academie.
‎De asemenea, m-am rănit grav la cot.
‎Nu mă face să mă simt deloc mândru.
‎Vorbeam cu directorul adjunct ‎și el îmi spunea că,
‎evident, mulți dintre copiii ‎care studiază la Academie
‎sunt aici în principal pentru bani.
‎Se lasă purtați de inerție. ‎„Sunt aici pentru că mă plătesc.”
‎„Sunt sigur somnoros ‎fiindcă m-au trezit la ora 5:00.”
‎„Știu că sunt informații valoroase,
‎dar sunt prea leneș ca să învăț.”
‎Programul Academiei durează ‎doar șase luni.
‎Și mă întreb cum pot învăța în șase luni
‎tot ce trebuie să știe ‎ca să devină polițiști buni?
‎Să acționeze cum trebuie.
‎Să respecte procedurile.
‎Și, pe de altă parte, să înțeleagă bine ‎și să stăpânească legile.
‎Și…
‎Ai convinge în șase luni pe cineva
‎care nici măcar nu era pregătit ‎să ia acea decizie,
‎dar împrejurările l-au dus într-acolo,
‎că va deveni un mare polițist? ‎Că va lua o armă,
‎pe care ar putea-o folosi ‎pentru a pune capăt vieții altcuiva?
‎Și că, dacă nu e destul de rapid, ‎s-ar putea sfârși viața sa?
‎Văd cum colegii mei tineri
‎primesc multe informații
‎și au foarte puține șanse să le absoarbă,
‎să le interpretez, să le proceseze.
‎Mulți sunt abia ieșiți din liceu,
‎alții abia au terminat gimnaziul.
‎Era un tip care se fălea,
‎nu știu pentru ce se certau.
‎I-am auzit pe hol, ‎în drum spre sala de mese.
‎Tipul spunea:
‎„Am mai mulți bani ca voi, tâmpiților!
‎Hai să-mi vezi soldul. ‎Eu nu mă smiorcăi mereu
‎fiindcă n-am primit cecul ‎sau n-au acceptat plata.
‎Verifică-mi soldul, am mai mult ‎decât vei câștiga tu ani la rând.”
‎Și altcineva a zis: ‎„Și ce cauți aici, căcatule?”
‎Toți au izbucnit în râs.
‎„Da! Ce cauți aici?”
‎Mai târziu, am fost la cursuri de înot,
‎ceea ce cred că m-a afectat mai mult…
‎Chiar m-a afectat
‎profund, pentru că…
‎Armando, instructorul nostru,
‎ne-a ordonat să sărim de la trambuline,
‎care aveau trei și șapte metri,
‎în apă, în piscină.
‎Sunt polițist, cineva mă urmărește.
‎Trebuie să iau decizia de a sări în apă.
‎Nu contează cum voi cădea.
‎Nu-mi pasă dacă e frig.
‎Îmi tremură picioarele.
‎Nu vreau ca ceilalți ‎să vadă că mor de frică…
‎Și îi văd. Se prefac că sunt duri.
‎Sunt pe cale să sar, când ei ajung ‎la margine și reapare puștiul ăla.
‎E foarte speriat și se întoarce. ‎Glumești cu partenerul de lângă tine.
‎„Da, foarte înfricoșător.”
‎Cât de înfricoșător!
‎Nu e același lucru acolo sus. ‎Trebuie să privești înainte.
‎Și nu vezi distanța până la apă,
‎nu poți măsura impactul.
‎Așa că e un sentiment ‎de abandon și vertij.
‎„Mă arunc.”
‎În acel moment, pare o eternitate, ‎de parcă n-o să ajungi niciodată la apă.
‎Asta simți când ești polițist.
‎Tunde-l periuță.
‎- Periuță? ‎- Da, te rog.
‎Sigur că da.
‎Ai intrat în armată sau ceva?
‎Exact.
‎Mă fac polițist.
‎Arăt a polițist?
‎Puțin. Tunsoarea ajută.
‎Dar, ca să fii polițist…
‎Ce-ți trebuie pentru asta?
‎Pe lângă fermitate, îți trebuie
‎boașe de uriaș.
‎Azi, infractorii au scăpat de sub control.
‎Ai încredere în poliție?
‎Încredere adevărată? Nu.
‎Nici măcar în autorități.
‎Pentru că acum, cu noile legi,
‎un escroc iese din închisoare ‎mai repede decât un civil obișnuit.
‎Crezi că e din cauza legilor?
‎Sigur. Legile date
‎de reprezentanții noștri.
‎Se duc doar ca să stea
‎și să-și facă un selfie ‎ca să demonstreze că au participat.
‎- Poliția ți-a făcut vreodată probleme? ‎- Nu, din fericire, nu.
‎- Nu recent. Dar cu mulți ani în urmă, da. ‎- Pentru ce?
‎Pentru că eram muzician și boem.
‎Raúl Briones Carmona.
‎David Brandon Ramírez Vega.
‎Robinson Amadeus Domínguez Rosas.
‎Mónica.
‎Gustavo Caballero Lara.
‎Daniel Figueroa Rocha.
‎Ruiz Valencia Carina.
‎Vega Luna Eric Iván. Cadet de poliție.
‎La dispoziția dv.
‎Am 32 de ani.
‎Douăzeci și doi de ani.
‎Douăzeci și trei.
‎Am 21 de ani.
‎La început, a fost din necesitate.
‎În al doilea rând, îmi amintesc… ‎Ei bine, și tata a fost polițist.
‎Mi-au plăcut experiențele lui,
‎discuțiile pe care le purta cu mine.
‎Așa mi-a venit ideea ‎că vreau să devin polițist.
‎Întâmplător, am devenit mamă ‎la o vârstă fragedă,
‎așa că n-am putut… ‎N-am apucat s-o fac până acum.
‎Ca în toate meseriile,
‎unii vin aici să-și piardă timpul,
‎iar altora chiar le place ‎să fie polițiști.
‎Cred că societatea noastră e bolnavă.
‎Trăim într-o țară ‎în care apar nenumărate feminicide.
‎Nu e vorba de salariu,
‎ci de sentimentul ‎că poți ajuta pe altcineva.
‎Poate un necunoscut. Asta face un ofițer. ‎Își riscă viața pentru un străin.
‎Mi-e frică să-mi părăsesc familia,
‎dacă mi s-ar întâmpla ceva.
‎Dar cred că, venind aici,
‎îți spui deja ‎că ești pregătit pentru orice.
‎Superiorii ne-au spus ‎că și frica e un lucru bun.
‎Deci cred că…
‎tuturor ne e frică de ce e pe străzi, ‎dar tot facem asta.
‎POLIGON TACTIC - ONOARE - LOIALITATE
‎CURĂȚENIE - ONOARE - SACRIFICIU
‎Acum suntem la…
‎Academia de Poliție din Ciudad Neza.
‎Aici lucrurile se desfășoară diferit.
‎Cred că orele sunt mai personalizate.
‎Un pas în față.
‎Acum!
‎Fiindcă, în acest caz, ‎există un singur grup.
‎Acum!
‎Asta ne face să ne simțim mai uniți.
‎Stânga-mprejur, acum!
‎Flancul drept, acum!
‎Aseară, înainte de culcare, ‎am crezut că e un loc
‎unde sunt mulți oameni vulnerabili
‎care se prefac‎ ‎că sunt cei mai puternici, ‎capabili să ne protejăm singuri.
‎Stai! Poliția municipală!
‎- Stai! ‎- Stai! Poliția municipală!
‎Stai! Poliția municipală! Oprește-te!
‎Poliția municipală! Oprește-te!
‎…trei, patru, cinci, șase, șapte, opt.
‎Unu, doi, trei, sus!
‎Trebuie să creadă că sunt polițiști.
‎Trebuie să creadă că uniformele îi prind,
‎ceea ce deja pune o anumită presiune.
‎Ce e după mișcarea asta?
‎Trebuie să vorbească cu autoritate.
‎- Ce tare mă face să râd ‎- ‎Ce tare mă face să râd…
‎Antrenamentul a fost intens.
‎Încă o tură mică…
‎Într-un pluton mare. Eram 24.
‎Mă gândeam la infractori și mi-am spus:
‎„La naiba, cred că fac mișto de noi,
‎alergăm aici
‎și urlăm prostii.
‎Majoritatea sunt obezi.”
‎Ei bine, genul ăsta de judecată
‎mi-a permis ‎să mă simt mândru de noul grup.
‎Pentru că spiritele lor se înălțau.
‎Asta m-a mulțumit.
‎Alinierea!
‎Concentrați-vă pe o țintă.
‎Schimbați ținta acum!
‎Încetișor.
‎Doar puțin.
‎- Centrat. ‎- Centrat!
‎Toată lumea…
‎Woody spunea: ‎„Apoi ies pe teren și sunt uciși.
‎Tâmpiții ăia. Nici nu-și scot armele.
‎Îi ucid în timp ce se uită la mobil.
‎Îi omoară pentru că nu sunt atenți.
‎Pentru că sunt proști, sunt tâmpiți.
‎Acolo, mor fără onoare,
‎fără să se opună.
‎Mor cu arma în toc.
‎Mor pentru că nu sunt vigilenți, ‎pentru că sunt idioți.”
‎N-o lipi de sârma de sus, da?
‎Dar…
‎N-o lipi de sârma de sus.
‎…asta e situația.
‎Nu, avem…. ‎Uite, panoul ăsta e electronic.
‎Amintește-ți fundamentele tragerii.
‎Nu uita să respiri!
‎Mai tare!
‎Bine.
‎Stai aici.
‎Îți corectez doar poziția. Așa!
‎Haide.
‎Bun, chiar acolo. Începe să tragi.
‎Apasă tare.
‎Așa. Haide, continuă!
‎Continuă!
‎Haide! Vei reuși!
‎Vei reuși!
‎Inspiră, expiră!
‎- Respiră! ‎- Inspiră, expiră!
‎Concentrează-te!
‎Inspiră și expiră!
‎Din nou!
‎Inspiră, expiră!
‎Din nou, Carina.
‎- Ridică-l și țintește! ‎- Încă o dată.
‎Trage!
‎Așa!
‎Din nou!
‎Garda jos!
‎Inspiră!
‎Expiră!
‎Inspiră!
‎- Expiră! Sus! Țintește! ‎- Așa…
‎Trage!
‎- Trage tare! ‎- Tare, Araceli!
‎Vei reuși!
‎De ce naiba am acceptat ‎să fac filmul ăsta?
‎De ce trebuie să aflu
‎ce se întâmplă cu un polițist?
‎Nu vreau să fiu polițist.
‎Nu mă voi preface că totul e o distracție.
‎Poate că jurnalul ăsta ‎nici n-o să ajungă în film.
‎Care-i sensul vieții de polițist?
‎Cum te simți când te insultă?
‎Ce simți ‎când te confrunți cu un pușcăriaș?
‎Cum te simți când cineva scapă?
‎Cum te simți când ai în față ‎sume mari de bani?
‎Ce e cu violența?
‎Când au scăpat lucrurile de sub control,
‎iar academiile
‎au devenit atât de disperate că au început ‎să recruteze cadeți în număr record?
‎Fiindcă e mare nevoie de polițiști.
‎Fiindcă sunt uciși.
‎Dar eu nu voi deveni polițist.
‎Nu voi fi polițist adevărat.
‎Pe mine nu o să mă împuște.
‎Cel mult, vor spune: „Motor! Taie!”
‎Asta e. O să mă relaxez la o cafea.
‎Haide. Nu-ți face griji.
‎Motor!
‎Bună dimineața!
‎Aici!
‎Mulțumesc.
‎Aici e.
‎Nu suntem Supermani,
‎deci e foarte important să fiți atenți.
‎Mereu ne așteaptă cineva acasă.
‎Îmi fac semnul crucii.
‎Zece-patru la…
‎Totul să fie bine.
‎…mașină argintie, model din 2011.
‎Cu cei de la 81…
‎…a doua, cinci-doi-patru.
‎- Toți se întorc să vadă. ‎- Li se pare ciudat.
‎Sigur își spun: „I-au echipat ‎cu camere imense, ca să nu facă prostii.”
‎Ca să nu mai fure.
‎„Ca să nu mai fure?” Dar nu furăm.
‎E altceva.
‎Te ghidez eu, dle comandant. ‎Suntem la 110.
‎Comandament cinci…
‎Ce părere ai?
‎Îți place în poliție?
‎Nu știu. Sincer, pare o lume ciudată.
‎Da, e o lume ciudată.
‎Sincer să fiu, ‎mi-a fost foarte frică de tine.
‎Încă mă tem de unii.
‎A fost greu ca oamenii ‎să aibă din nou încredere în poliție.
‎E o situație dată naibii.
‎Când eram mic, spălam mașini de patrulă ‎la secția Cuajimalpa.
‎Bine.
‎- Am întâlnit mulți polițiști acolo. ‎- Ai devenit curios.
‎Sincer să fiu,
‎au fost mereu drăguți cu mine.
‎Erau politicoși.
‎- Ce tare! ‎- Îmi dădeau micul dejun.
‎Lăsau bacșiș bun.
‎De atunci, i-am văzut…
‎ca pe o entitate care m-a tratat bine.
‎Da.
‎Mai târziu, am început ‎să-mi schimb impresia
‎legat de poliție.
‎De ce s-a schimbat?
‎Am început să văd polițiști ‎care nu-și fac treaba corect
‎sau care îi lasă pe infractori să scape.
‎Vedeam un polițist și nu simțeam…
‎- Încredere. ‎- Exact.
‎Mă simțeam speriat.
‎- Nu suntem toți la fel. ‎- De fiecare dată…
‎Așa e.
‎Sunt polițiști buni și polițiști răi.
‎Exact ca civilii. Sunt și buni, și răi.
‎E un tot.
‎Nimănui nu-i pasă dacă moare un polițist.
‎Dar să nu cutezi să ucizi un infractor, ‎că se dezlănțuie iadul.
‎Toată strada e pe urmele tale ‎înainte să-l prinzi.
‎Când încerci să-l reții.
‎Ar putea fi cel mai rău infractor,
‎dar vecinii, findu-i prieteni,
‎ies cu toții și încearcă ‎să-l ia înapoi, încearcă să te bată.
‎Sau chiar să te ucidă. ‎Și cine va depune plângere? Nimeni.
‎Nici presa,
‎nici apărătorii drepturilor omului, ‎nimeni.
‎Nimănui nu-i pasă dacă moare un polițist.
‎Acum, că ești polițistă, nu ți-e teamă
‎că vei ajunge la un schimb de focuri?
‎Știi de ce? ‎Fiindcă pari să ai o educație bună.
‎De parcă n-ai îndrăzni ‎să spargi o farfurie. Nu știu.
‎Serios.
‎Nu pari să ai personalitatea necesară ‎pentru a fi un polițist bun.
‎Nu?
‎Într-adevăr,
‎mai ales în timpul inspecțiilor,
‎sunt puțin îngrijorată
‎că o să greșesc cu ceva ‎sau că o s-o dau în bară…
‎Crezi că oamenii ‎nu te-ar privi cu respect sau ce?
‎Vrei să-mi spui că oamenii ‎nu te privesc cu respect mereu?
‎- Da. ‎- Așa-i?
‎Aici, te scuipă, te lovesc.
‎Te insultă tot timpul.
‎Ofițeri către dispecerat.
‎Dispecerat…
‎- Câți ani ai? ‎- Treisprezece.
‎Treisprezece?
‎Unde e mama ta?
‎Ești sora ei?
‎Unde e tatăl tău?
‎Tatăl i-a rupt coastele fetei.
‎De ce? De ce te-a lovit?
‎Fata susține ‎că mama ei a vândut-o unor bărbați.
‎- Așa e, scumpo? ‎- Mai susține că au violat-o.
‎Printre altele.
‎Vor întăriri. Știi de ce le-au cerut?
‎Ca să-i duc într-un loc sigur.
‎Nu vor să stea aici.
‎Tot ce mi-ai spus, scumpo,
‎trebuie să le spui lor, ca să te ajute.
‎Da?
‎- Îi duci tu? ‎- Da.
‎- Da ? ‎- Da, îi duc.
‎Mulțumesc.
‎Da, fată.
‎Poți să-ți spui ‎că e minunat să poți ajuta oamenii,
‎dar, în această situație,
‎ce simți în adâncul sufletului?
‎Oamenii care se comportă agresiv,
‎care sunt zgomotoși, care urlă, ‎te insultă și așa mai departe,
‎și te văd plângând,
‎o să te creadă slab ‎și vor profita de tine.
‎Dar trebuie să fii puternic.
‎Așa cred, nu?
‎Dacă văd acum un copil mic
‎rănit sau mort,
‎mă afectează.
‎- Da. ‎- E un sentiment urât.
‎De ce? ‎Fiindcă te gândești la propria familie.
‎Mă numesc ‎José de Jesús Rodríguez Hernández.
‎Mai cunoscut ca Montoya,
‎în viața publică.
‎În Ermita și Tlalpan…
‎am fost implicați într-un schimb de focuri ‎cu niște escroci.
‎Conduceam, iar ei spărgeau un bancomat.
‎Haide.
‎Spune-mi…
‎Cine sunt?
‎„Cine sunt?”
‎„Sunt María Teresa Hernández Cañas.
‎În prezent, sunt polițist.
‎Sunt în poliție de 17 ani.
‎Am zis: «Mamă, m-am săturat. ‎O să mă înscriu…»
‎Am zis: «Mamă…»
‎«Nu, ești nebună, ‎n-ai făcut nimic un an întreg.»
‎Am zis: «Mamă, m-am săturat.»
‎«N-ai făcut nimic un an întreg.»
‎Am zis: «Mamă, m-am săturat. ‎Mă înscriu în Poliție.»
‎«Nu, ești nebună. ‎Tatăl tău o va lua razna.»
‎«Indiferent. Dacă vrea să lucrez, ‎voi lucra, dar voi alege eu ce.»”
‎Nu aveam copii, spre deosebire ‎de colegele mele, care erau mame singure.
‎Pe atunci, eram printre cele mai tinere. ‎Mi-au zis „copilaș”.
‎Vă asigur că, din 100%
‎dintre polițistele din Ciudad de México,
‎90% erau mame singure.
‎Aproape toate.
‎Polițiștii sunt ca actorii.
‎Putem juca afișând o expresie dură
‎sau una blândă.
‎Jucăm rațional.
‎Nu creăm o fantezie.
‎În clipa în care îți pui uniforma, ‎îți asumi o mare responsabilitate.
‎Și trebuie să te dedici total rolului. ‎Tocmai vorbeam despre asta.
‎Ai pierdut totul din vedere.
‎Avem o mie de fețe, nu?
‎- „Deci, mă uitam la el…” ‎- Conform ei.
‎„Nu, așa a fost.”
‎- L-am văzut ca pe un clovn. ‎- Eram arătos înainte.
‎„Odată, ne-au trimis în patrulă împreună.
‎Am mers împreună cu camioneta.
‎Apropo, camioneta aia era plină ‎de fete fără minte.”
‎„Nu i-am spus lui Alonso, dar…”
‎Spuneau: „Trimite-i pe amorezi la mine.”
‎„Girofarul ăla nu luminează roșu ‎și albastru. Emană inimioare.”
‎Nu ne mai spuneau „Teresa și Montoya”.
‎Ne ziceau „patrula iubirii”.
‎- Poftim ? ‎- Stai.
‎- Ce, te-a durut? ‎- Nu.
‎V. SFÂRȘITUL PATRULEI IUBIRII
‎Poftă bună!
‎Încă îți e foame, scumpo?
‎Nu aveau nimic mai rece. Să vedem.
‎Nenorocitul!
‎I-am spus tipului că, dacă mai încearcă ‎fenta asta, îl fac arșice.
‎Camionetă argintie, cu însemne…
‎Stai aici.
‎Ai nevoie de o armată ‎ca să muți câteva motociclete?
‎…geamuri fumurii…
‎E bine.
‎Te bat măr ‎dacă mănânci înghețata aia, da?
‎Uite ce lovituri a aplicat ‎campioana noastră!
‎A zdruncinat-o bine.
‎Țintește spre față și apoi…
‎A încercat s-o prindă. A zdruncinat-o.
‎Bună seara, dnă polițist!
‎Bună seara, domnule!
‎Mă numesc María Teresa Hernández, ‎sunt subofițer aici, în sectorul Coapa.
‎- Cum vă putem ajuta? ‎- Ce se întâmplă, dle?
‎Cum adică?
‎Blocați o stradă publică.
‎Le spun să se mute. Nicio problemă.
‎Dle, voi chema Departamentul ‎de Transport pentru întăriri,
‎pentru a scoate motocicletele.
‎- Ne-ați ignorat cererile. ‎- Ce e?
‎- Nimic. ‎- Bună seara, dle!
‎- Ce este? ‎- Ce mai faceți?
‎Bine, mulțumesc.
‎Șeful Rueda știe ‎că suntem un club care se reunește
‎și care nu provoacă probleme.
‎Ce scrieți?
‎Notez numerele de înmatriculare.
‎- De ce? ‎- Fiindcă…
‎Nu e prima dată ‎când vi se cere să le mutați.
‎N-am auzit pe nimeni să se plângă.
‎Păi, noi patrulăm secția asta
‎și, în trecut, vi s-a cerut…
‎- N-am avut nicio plângere! ‎- Nu e prima dată.
‎N-am auzit… Lasă-mă să vorbesc!
‎N-am avut nicio plângere până azi. ‎Ce coincidență!
‎Cred că vrei să ne iei banii.
‎- Nu e prima dată când vă rugăm. ‎- Ți-a cerut bani?
‎Nu, tocmai îi spuneam…
‎Nu, spune-mi dacă a cerut bani.
‎- Nu, îi spuneam… ‎- Nu.
‎Ai curaj, frate! Ți-a cerut bani?
‎Da, a cerut bani.
‎Așa.
‎Ne iei de proști? Nu cred.
‎- Știi cine sunt eu? ‎- Nu, dle.
‎Sunt deputat, bine?
‎Nu-ți pasă că sunt deputat, salariato?
‎- Vom vedea dacă nu-ți pasă. ‎- Nu e nevoie…
‎Nu îndrăzni să mă ameninți ‎sau să ridici vocea!
‎Vorbesc cu tine, nu-mi întoarce spatele. ‎Indiancă nenorocită!
‎- Habar n-ai cum o s-o încurci. ‎- Dnă polițist.
‎De ce pui gaz pe foc?
‎…un medic la Chaparrita ‎și Corrido del Norte…
‎…am o femeie la pământ…
‎C-4 către dispecerat.
‎Mulțumesc că ai venit.
‎- Scuze de deranj. ‎- Nicio problemă.
‎E-un parlamentar. Mare mahăr.
‎Atunci, m-am întors ‎și am văzut o camionetă de poliție.
‎Era un superior.
‎S-a dus să discute cu șeful.
‎Și el zice: ‎„Nu ați educat-o pe fata asta?
‎Nu știe să se adreseze oamenilor?”
‎Și eu i-am zis: „Bună ziua, șefule!‎” ‎„Nu vorbi așa cu mine,” a zis.
‎„Știu că ceri bani de la acest domn.
‎De fapt, ai fost prinsă pe cameră, ‎luând banii.”
‎Și i-am spus: „Dacă m-au înregistrat,
‎nu v-ați certa cu mine. Faceți-vă datoria.
‎Acuzați-mă de extorcare și ce o fi, o fi.”
‎Ne-am terminat tura și am plecat la…
‎Am plecat cu mașina la secție,
‎iar la intrare, colegii de gardă au spus:
‎„Ce ați făcut, nenorociților?” ‎Am fost uimiți.
‎„Așteptați numai.” Toată lumea știa ‎despre poveste, despre scenă.
‎Cine ești tu?
‎- Cine sunt? ‎- Da, cine ești?
‎Sunt María Teresa Hernández Cañas.
‎Acum sunt ofițer de poliție.
‎Sunt în Poliție de 17 ani.
‎Și ce să mai spun?
‎- Câți ani ai? ‎- Treizeci și patru.
‎Am 34 de ani.
‎Spune-mi ce…
‎Ce implicații a avut ‎incidentul cu motocicletele?
‎Ne-a adus toate greutățile ‎cu care ne confruntăm până azi.
‎În plus, ne-au luat mașina de patrulare.
‎Asta ni s-a părut nedrept.
‎Ne făceam doar datoria
‎și așa ne-au răsplătit?
‎Dar, în afară de răzbunare, spuneam că,
‎după părerea mea, ‎m-am simțit trădată, nu?
‎Cum te cheamă? ‎Nu mi-ai spus numele tău.
‎Sunt José de Jesús Rodríguez Hernández.
‎Mai cunoscut ca Montoya, în viața publică.
‎Așa s-a terminat cu „patrula iubirii”?
‎Practic, atunci s-a terminat ‎cu „patrula iubirii”.
‎Dar, dincolo de a fi o patrulă a iubirii, ‎ne-am făcut datoria, nu?
‎Dar au început să pună
‎o presiune mare asupra noastră.
‎Represalii.
‎L-au trimis pe Montoya să stea de pază
‎la Periférico și San Antonio ‎mai bine de o lună.
‎Dincolo de pod. ‎Acolo nu se întâmpla nimic.
‎Pe Teresa au încercat chiar s-o suspende.
‎Au amenințat-o și au hărțuit-o la minister
‎și au încercat s-o forțeze ‎să-și semneze demisia.
‎A devenit iadul pe pământ, Alonso.
‎M-au trimis să fac naveta departe
‎și m-au lăsat de pază pe o stradă ‎unde nu exista delincvență.
‎Nu era toaletă și nimic de mâncare.
‎Ne-am dus să vorbim cu comandantul ‎și am spus:
‎„Despre ce e vorba? Ne-ai luat mașina, ‎ne pedepsești, punându-ne de pază.
‎Cât mai durează asta?”
‎A zis: „Nu eu decid. ‎Superiorii au ordonat asta. Până cedați.”
‎Asta a spus șeful.
‎„Pe tine te mut, ‎dar ea va sta acolo până cedează.”
‎Am spus: „Dacă faci asta, ‎îmi vei da socoteală mie.
‎Dacă autoritățile nu ascultă, ‎va trebui să caut alte soluții.”
‎Consider că polițistul ‎e vulnerabil în toate sensurile.
‎Nimic nu e garantat pentru noi.
‎Nu avem protecție nici din partea șefilor ‎și nici a cetățenilor.
‎Uneori, cum am mai spus,
‎mi-e rușine să spun că sunt polițist.
‎Din frica
‎a cum te tratează lumea.
‎Din acest motiv, ‎le spun soției și colegilor mei
‎că m-am săturat de Poliție.
‎Sunteți doar victime?
‎Asta e.
‎Bună întrebare!
‎Suntem pe cont propriu.
‎Suntem proști.
‎Poliția e acuzată că e coruptă.
‎Ei critică,
‎spunând că, de multe ori, ‎ofițerul de poliție…
‎e cineva care abuzează de putere.
‎Dar nu se gândesc de ce facem asta.
‎Și unii colegi spun:
‎„Știi ceva? N-o s-o fac, ‎pentru că voi avea probleme.
‎De ce? Pentru că nu vreau să am probleme. ‎Nu-mi place să mi se dea bani.
‎„Nu-mi place să extorchez.”
‎Dar mulți dintre ei o fac. ‎Ei extorchează, sau noi extorcăm,
‎ori cerem bani,
‎din când în când.
‎Fiindcă, la urma urmei, ‎corupția nu se oprește.
‎Cine profită? Cred că toată lumea.
‎Începând cu civilul ‎și până la ofițer și la superiori.
‎De ce? Pentru că, dacă civilul ‎nu oprește la un indicator,
‎sau comite o altă infracțiune,
‎sau dacă e reținut,
‎uneori, ca să nu ajungă la tribunal,
‎așa începe totul.
‎Nu e nevoie ca un ofițer să ceară,
‎fiindcă, atunci când civilul știe ‎că a comis o infracțiune,
‎oferă singur mită.
‎Dacă ești conștient de nevoile tale ‎de la începutul turei,
‎îți spui: „Asta e șansa mea.”
‎Merge mână în mână, ‎pentru că ceea ce îmi dă civilul,
‎eu dau șefului de secție, ‎ajunge la comandant și așa mai departe.
‎Toate nevoile Poliției sunt acoperite.
‎POLIȚIA - CADET
‎Îmi trebuie cel puțin 400 de pesos
‎pe zi ca să merg la muncă.
‎Zece pesos se duc la armurier.
‎De ce? Pentru că, dacă vreau o vestă,
‎cum folosim noi pe stradă, ‎și vreau să fie „curată”,
‎dacă nu dau mită, primesc una uzată.
‎Dacă vrei să ai un pistol bun… ‎Personal, prefer Pietro Beretta.
‎…acolo lași cei zece pesos. ‎Cât fac zece pesos pe zi, timp de 15 zile?
‎Dacă vrei o mașină de patrulare, ‎plătești în plus
‎managerului de parc auto.
‎Învață-ți replicile.
‎Bilunar, după impozite, ‎câștig cam 1.100 de pesos.
‎Ia asta și susține-ți familia.
‎Ia asta și plătește mâncarea, transportul…
‎Ia asta și plătește utilitățile.
‎Aș da orice
‎ca să fiu polițistul care eram.
‎Să mă trezesc ‎și să mă simt bine că merg la muncă.
‎Să vreau…
‎Să vreau să ajut.
‎Sunt ofițer de poliție. Ce dezamăgire!
‎Cariera de polițist nu a răspuns ‎așteptărilor pe care le aveam.
‎Dacă sunt plătită indiferent ‎dacă îmi fac sau nu datoria,
‎de ce să mă mai obosesc? ‎Ăsta e tristul adevăr.
‎După o zi la o slujbă ‎pe care am început să o fac din iubire,
‎din pasiune,
‎ei mă forțează
‎să cred că e o porcărie.
‎Îți pot spune că în 17 ani,
‎cea‎ ‎mai bună etapă a vieții mele ‎a fost la Academie.
‎E atât de frumos și de intens ‎să te educi în felul acela.
‎Îmi plăcea foarte mult marșul în formație
‎sau instructajul militar la ora 5:00.
‎Uneori inspiram adânc ‎și priveam spre cer, fericită.
‎Nu vedeam decât dealurile la orizont, ‎nimic altceva.
‎Și alteori îmi venea să plâng.
‎Nu din tristețe, ci din bucurie. ‎Îmi ziceam: „Ce bine este!”
‎La examenele pe care le aveam,
‎testul decisiv era ultimul.
‎Colegii mei cadeți spuneau:
‎„Ai deja creditele necesare ‎pentru condiție fizică.
‎A mai rămas doar testul decisiv.”
‎Răspundeam: „Nu sar în apă. ‎Nu știu să înot.”
‎Te legau de o funie subțire ‎și spuneau: „Sari.”
‎Esențial e să fii hotărâtă.
‎Nu trebuie să înoți, ‎ci doar să arăți că ești hotărâtă.
‎„După ce sari, te scoatem noi.”
‎Dar era o minciună. ‎Așteptau până aproape că te înecai
‎ca să te scoată.
‎Haide!
‎Am intrat în apă frecându-mi corpul. ‎Tremuram.
‎Eram speriată, îmi era frică.
‎După ce frica și anxietatea au trecut,
‎am fost mulțumită, fiindcă mi-am spus: ‎„Am sărit.”
‎Acasă, le-am zis: „Am sărit ‎de la trambulină.” Nu m-au crezut.
‎„Cum?” Le-am arătat vânătăile,
‎dar eu eram foarte mulțumită că o făcusem.
‎Și încă o facem să meargă.
‎Am zis: „Eu am grijă de tine, ‎tu ai grijă de mine.”
‎Și nu trece o zi fără să-i spun ‎că-l iubesc și îl ador.
‎El zice: „Simt asta.” ‎Iar eu: „Nu, voiam doar s-o spun.”
‎Cum sună asta?
‎Suntem împreună.
‎Ne gândim dacă să plecăm, ‎să vedem ce fac cei de la secție,
‎ne cântărim opțiunile. ‎Suntem doar noi doi acolo.
‎Cum sună asta?
‎ÎN IARNA ANULUI 2019, TERESA ȘI MONTOYA
‎AU PLECAT DIN POLIȚIA CIUDAT DE MÉXICO.
‎Subtitrarea: Mircea Pricăjan