Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"DU HÖR SIRENERNA SJUNGA
NÄRMARE OCH NÄRMARE
BE ATT DE INTE SJUNGER
FÖR DIG DENNA NATT."
ANDREPOLIS DANIEL ALATORRE
VINNARE AV TREDJE REGIONSMÄSTERSKAPET I POLISPOESI
Tjugofem, C-4, utsänd.
Som jag har rapporterat
har Tango 45 skickats till en 16 på Palacio.
Vi håller även på att bemanna Tango 41.
Det är enda enheten på väg…
De ber om min assistans. En kvinna på 52 år och hennes son
är förföljda av två män på en motorcykel borta vid livsmedelsbutiken Aurrerá.
Vi är där om två minuter.
En vid medvetande, en medvetslös, 23. López och Flamingos.
Jag behöver uppbackning, 81.
Säg till om du går in om fem minuter.
C-4 från Perla utskickad…
Åtta-noll-nio, ge mig din 94.
Åtta-noll-nio, din 94?
Det här är åtta-noll-nio.
Vad är din 94, åtta-noll-nio?
Jag är på Euzkaro.
Snart korsar jag Misterios.
De begär 66 på Constancia…
Constancia, vad?
…sektion sju. Constancia, andra våning, tredje våning, interiör F.
Fem minuter. Jag beger mig mot K-100.
Två här, jag är på tredje.
Han kör vidare via Portales och…
Det är två, det är en 37.
Det brinner på Pastizal också. Det verkar ha skett en explosion…
Fan också.
…från Röda korset.
Gå upp på trottoaren.
Vilken jävla skitstövel…
Ta vägen via Chaineli och San Cristóbal.
De rapporterade ett slagsmål, 252. De är inte kvar. Nu på 11.
Gå upp på trottoaren.
Befäl, via patrull. De undrar om det finns
ett nummer till kidnappningsavdelningen.
3-4, innan Maravillas.
God kväll, konstapeln.
-God kväll, är det här Constancia 25? -Ja, är ambulansen på väg?
Larmcentralen, det här är 809.
Jag är på K-100, Constancia 25. Jag fortsätter med en K-11.
Bror, 7-4 till Posada 41.
Victor 44 rapporterar att de har en minderårig med sig.
På apoteket. Bekräfta, tack.
Jag bekräftar om fem minuter.
På Avenida Ocho 40 i Las Águilas begär de en 12 med lokala kontakter.
De rapporterade att en lastbil har kört in i en klädbutik.
Jag talade med butiksägarinnan
och hon sa att en brun Ford-lastbil har krockat.
De kom överens om något själva. Inget vidare att rapportera. Kommun fem.
Larmcentralen, det är 809. Jag behöver en Z-14 omgående.
Larmcentralen, det är 809. Jag bekräftar att jag behöver en K-100.
Constancia 25 behöver en Z-14 omgående.
Kommer om fem eller åtta meter, fast enheterna befinner sig på 29.
Gå fram…
-God kväll, konstapeln. -God kväll.
Vi har väntat i två timmar…
-Kan ni visa mig till bostaden? -Ja, men kommer ambulansen snart?
Som jag sa har jag begärt en ambulansenhet.
-Den är på väg. -Vi behöver en ambulans, inte en polis.
Gå in, det är hemskt.
Vi väntar på ambulansen.
Vi bad inte om en jävla polisbil. Vi har väntat på ambulansen i två timmar.
Vad säger de?
Va?
Och?
Ingenting?
Tänker du hjälpa oss?
Fan heller.
Jag ville bara se.
Vet du vad?
Jag är jävligt illa ute.
Jag är med kvinnan som ska föda och Z-14 är inte här.
Ge mig den subbans privata nummer.
Hon på larmcentralen.
Fortsätt kalla på Z-14. Det är allvar.
Det känns hemskt.
-Okej. -Andas.
Larmcentralen, vad hände med Z-14 till Constancia 25?
Larmcentralen, hallå? Damen mår riktigt dåligt.
Grannarna är också arga. Vad hände med Z-14?
Jag uppfattade en 142, gata 15, nummer 12.
Det är 29 med grannar.
Kontakta Daniel García Pérez.
Nummer 200 kan vara där på 11 minuter.
Det finns också 114-alfa, och 146 var inte 91 längre.
Andas, señora, andas.
Så ja. Andas.
Det är bra.
Det är över nu.
På polisskolan fick vi inte lära oss första hjälpen eller något om medicin.
Jag tänkte: "Vad ska jag göra?"
Jag var helt ärlig mot mannen.
Jag sa: "Ja, jag har handskar."
Jag brukar ha med mig utrustning som jag har köpt själv.
Jag brukar… Jag försöker att alltid ha med mig dem.
Jag sa: "Jag har handskar, men ärligt talat,
har jag ingen som helst medicinsk utbildning."
"Nej, ring en ambulans!"
Jag sa: "Jag har begärt en, men mitt jobb är bara att hitta platsen
och bekräfta situationen så att de kan skicka en ambulans."
-Nu kommer det. -Så ja. Krysta. Så.
-Nästan klart. -Så ja.
Så ja.
Krysta. Så ja.
-Nästan. -Nu kommer det.
Så ja, krysta.
Så ja, señora. Så ja!
Du klarar det, gumman. Du klarar det.
Så ja, gumman.
Så ja!
Nästan!
Krysta, gumman!
Så ja.
-Kände du det? -Det är klart.
Ta det lugnt. Titta, det är klart.
Vid ett tillfälle var det så mycket blod med navelsträngen och allt,
att det enda jag kom på var att ta tag i mobilen.
Min man var ledig den dagen så jag ringde och sa: "Vet du vad?"
"Jag hjälper en kvinna att föda, ring en ambulans." "Är du tokig?"
Så jag fick hjälp av min man.
Sen började kvinna stöna igen: "Det gör för ont!"
Jag tänkte: "Du har ju fött, vad är det nu?"
"Hämta en kastrull." "Varför?"
"Det är placentan som gör ont, den måste komma ut."
Jag sa: "Ni får ursäkta mig, jag vet inte om den är ren, men vi får ta de här."
"Ja, konstapeln."
Jag sa: "Om ni tillåter, för det är inte riskfritt."
"Om det går bra är det bra, annars är det mitt ansvar
eftersom det inte var mitt beslut att fatta."
Sen gav han mig en papperssax.
Jag sa: "Den kan jag inte klippa med, señor."
"Vad behöver du, då?"
Jag minns väldigt tydligt, utan någon som helst tvekan,
att ambulansen kom klockan 01:50.
Då kom sjukvårdarna äntligen och alla svor åt dem.
De knuffade dem, och de kom knappt in.
De sa: "Är det redan fött?" Jag sa: "Ja."
Då sa de: "Om det redan är fött, vad ska vi göra?"
Förresten, de vände och sa: "Var är placentan?"
Vi vet allihop att sjukvårdare alltid slåss om placentan.
Läkare använder dem som ansiktskräm.
"Ge mig placentan." Jag sa: "Den ska jag ha."
De ville hissa upp mig i luften.
"Tack ska du ha, konstapeln. Grattis."
De bjöd mig på kaffe och fikabröd.
Damen bad mig att komma och sa: "Konstapeln, min man och jag
ska döpa flickan till Teresa."
Jag sa: "Nej, jag hatar mitt namn. Gör inte så mot henne."
Jag heter María Teresa Hernández Cañas.
Jag har varit polis i 17 år,
och jag är 34 år gammal.
Natasha.
När jag började åkte jag till Morelos.
Det ligger i Tepito. Från början var det ett straff.
En av cheferna sa att jag behövde bli mer ödmjuk,
för att jag var så stöddig.
Jag sa: "Det är du som är osäker." Så hon skickade mig till Morelos.
Den fjärde dagen hade vi stannat på Eje 1 och Circunvalación,
och vet du vad?
Där kom en motorcykel, en röd vespa.
Den stannade vid polisbilen. Den åkte ända upp till sidan av bilen.
Han sa: "Nu ska ni göra som jag säger."
"Jag ska råna Tenochtitlán." Jag vet inte vilken gata han sa.
"Jag varnar er. Jag spöar skiten ur er om ni kommer med polisbilen."
"Jag varnar dig, gullet. Nu vet du det."
Jag blev så rädd, verkligen skakad.
Jag tänkte: "Vad ska vi göra?"
Varnar han oss verkligen om rånet?
Jag tog mod till mig och gick till chefen och sa:
"Chefen, vi måste prata. Det här har hänt."
"Han hotade mig och nu är jag rädd. Jag är ny här och de känner mig redan."
Han skrattade till och med, och sa: "Du har blivit invigd."
Jag sa: "Chefen, du kommer att bli sur på mig om de stjäl."
Han sa: "Nej, här i Morelos, i vårt område, är sånt inte viktigt."
Jag sa: "Varför? Det är ju rån."
Han sa: "Vet du hur många gånger i veckan de rånar kineserna?"
"Det är aldrig mindre än tio gånger."
"De fuckar dem, spöar upp dem och tömmer deras lager."
"Och sen, chefen?"
"De rapporterar det inte, för allt är smuggelgods."
Man lär sig nåt nytt varje dag.
Det finns olika typer av folk i poliskåren.
Det finns massor av bra poliser med goda avsikter,
som utför sina plikter enligt regelboken,
men det finns också poliser som är bovar,
eller som inte hade något yrke i det civila,
och såg en möjlighet att bli poliser.
Det är inte roligt att se alla nyhetsinslag med kritik mot oss.
Då blir man ibland arg, som polis. Man säger: "De bränner oss på bål."
Men i sanningens namn är det vi poliser som skapar ryktet.
-Vad är det? -Jag glömde mina nycklar.
Tänk om jag hade hunnit gå.
Då hade jag sparkat in dörren som på film.
-Skynda dig, hunden har inte varit ute. -Jag gör det.
-Jag lämnade soppa i ugnen. -Jag går ut med henne.
Jag såg dem ofta på gatan, och jag såg dem liksom som hjältar.
Eftersom pappa var polis kunde ingenting hända mig.
Vart vi än gick skulle vi vara skyddade och omhändertagna bara på grund av det.
Jag såg pappa komma hem med sin pistol, den smala skjortan.
Han hade till och med en bricka, och sa till sin son:
"Gör så här, grabben. Låtsas att du skjuter så tar jag kort."
Det gjorde han. Jag sa: "Ta kort på mig."
Han sa: "Du är avundsjuk. Du vill alltid göra allt din bror gör."
"Nej", sa jag, "Jag vill bli polis."
"Nej, inte du."
Så det var diskriminering, att han fick men inte jag.
"Du ska gifta dig och skaffa barn, det räcker."
"Nej, pappa, jag ska bli polis."
-Visst var det den 19:e igår? -Ja.
Ja…
-Se, du skrev inte under. -Jag hade bråttom till stationen.
-Jättebråttom. -Ingen fara.
-Min chef skulle ha dödat mig.
Vill du ha kaffe, poli? Nåt att äta?
En muffins?
Snabbnudlar?
Smaklig måltid.
Sanningen är att när jag gick ur gymnasiet
satt jag sysslolös i ett år. Jag ville inte studera.
Jag ville inte göra nåt.
Jag sa: "Mamma, nu tänker jag bli polis."
Vad står på?
"Nej, du är inte klok. Din pappa blir galen."
Jag sa: "Strunt samma. Han ska få se mig jobba."
"Men jag väljer själv."
-Vad står på, konstapeln? -Jag har ju sagt det…
Han sa: "Aldrig i livet! Polisen är för medelmåttor."
"Det önskar jag inte dig."
Sära på benen. Händerna på huvudet.
Ta det lugnt…
Då började vi bråka.
Han tog allt jag hade. Mina pengar, mitt schampo, allt.
Han ville visa mig
hur det är att behöva arbeta för att ha råd med saker.
-…samarbeta. -Det här är maktmissbruk.
Vem låser min bil?
-Jag ber om förstärkning. -Inte då.
När vi fyra åt middag satt vi mitt emot varandra.
Jag försökte undvika pappas blick,
för när vi satt vid matbordet satt jag mitt emot honom.
Då flyttade jag vattenkannan och sjönk ner så att han inte såg mig.
Han sårade mig verkligen djupt då. Jag trodde aldrig att pappa skulle säga:
"Har du tjänat in till din mat?"
Det var verkligen sårande.
Jag fick tårar i ögonen och ställde mig upp.
Sen gick jag till mitt rum.
Caro, varför får jag inte prata med ledningen?
-Har du en penna som funkar? -Vad tror du, gumman? Nej.
-Vilka fina örhängen. -Tack, vännen.
-Kan du hjälpa mig? -Med vad?
-Jag tog honom till avdelningen… -Tjurskalle.
-Jag har tagit honom till läkaren… -Nej.
Nej, jag är också trött.
-Jag vill bara gå hem. -Kolla.
-Kolla här, Vicky. -Fan.
-Kom igen. -Nej.
-Du utnyttjar… -Det fattas bara…
Det fattas bara det här.
-Tog du honom till läkaren? -Ja.
Vad är det, Caro?
-Snälla. -Vänta. Vänta lite.
Det var så sårande att jag tog det som en utmaning.
Jag sa: "Nu ska jag lyckas.
Nu ska jag visa dig att jag är motsatsen till vad du tror.
Jag ska visst jobba, men som polis."
…efter 3-1.
Efter tre månader sa jag: "Jag har klarat tre månader.
Jag har bevisat för dig att jag tänker fortsätta. Att jag brinner för det."
Han sa: "Jag tror på dig när jag får inbjudan till din examen.
Då kommer jag att tro dig."
Och han kom på min examen. Han kom tillsammans med mamma.
Han roade sig. Foton, kramar och så vidare.
Men senare, när vi kom hem,
sa han till mig: "Jag ska säga dig en sak."
"Vad är det nu?" sa jag. "Jag klarade ju det."
Han sa: "Du får absolut inte säga till nån att jag är din pappa."
Jag sa: "Varför? Vad är problemet?"
Han sa: "När du kommer ut på fältet…"
Jag var 18, ganska smal, och jag tycker att jag var ganska söt.
Jag hade snygg kropp. Han sa: "Nej."
"När du kommer ut på fältet kommer det att störa mig om en chef trakasserar dig."
Han sa: "Det är så att cheferna alltid pratar om vem de gillar.
Om du spelar med och gillar det, så ska jag inte hindra dig. Du vet vad du gör.
Ju färre som vet att du är min dotter desto bättre.
Och om någon är respektlös mot dig
tänker jag inte gräla med mina kollegor för det."
"Vet du vad jag ska göra? Jag ska se till att bli skickad till ditt distrikt.
Jag ska jobba med dig och vi ska åka på patrull ihop."
När alla argument han hade använt ändå inte hade övertygat mig,
så sa han: "Vad skulle hända om vi åkte på patrull ihop
och det föll sig så att jag blev skjuten framför ögonen på dig?
Tror du verkligen att du har mod nog att stå där och se på
medan de skjuter sina skottsalvor mot mig och göra nåt åt det?
Hur skulle du reagera om jag dog vid dina fötter?
Fattar du vilket jävla trauma du skulle ha resten av livet?"
Jag bad om ursäkt. Jag förstod.
Jag var kanske tio år och min lillebror var runt sex.
När man har en pappa som är polis
lever man alltid med mycket ångest och osäkerhet.
Man vet att han går ut och jobbar, men varje gång han går till jobbet
förstår man inte faran han utsätts för, eller vad han får se.
Okej…
-Partner? -Sov, kompis.
Vi haffar nån.
-Sov, dummer. Har du sovit i natt? -Jag är hungrig.
Vi köper nåt käk.
-Okej, men du får köra. -Okej.
Han var så säker att han sa
"Okej, vi byter chaufför", och han började backa ut bilen.
Häromdagen… I söndags, tror jag.
Vi bara latade oss.
Plötsligt…
Min uniform låg där vid sidan, och då sa min grabb:
"Pappa, jag vill bli polis när jag blir stor."
Du är körd.
Det tänkte jag också.
Kolla in de där svinen.
Vi skaffar pengar till käk.
Datsun, du kör åt fel håll.
Han sa: "Vi stannade en bil som körde åt fel håll.
Vi stannade dem för att kontrollera dem, och för att se vad de skulle ge oss."
-God kväll, ungdomar. -God kväll.
-Är allt bra? -Ja, konstapeln.
-Ni körde åt fel håll. -Jäklar.
-Märkte ni inte det? -Nej.
Visa mig era papper, tack.
-Körkort och registrering. -Javisst.
Då ska vi se.
-Jisses. Vad är det där? -För körkortet och registreringen.
Kom igen, kompis.
Det där täcker knappt körkortet.
Din jävel!
Hoppa in!
Han sa: "Jag föll ihop när de sköt mig.
Jag blundade och tänkte att om jag öppnade ögonen
skulle de fatta att jag levde och skjuta ihjäl mig."
Håll ut. Jag ska ringa på hjälp. Vänta.
Hjälpen kom, och som vanligt,
en av polisens vanligaste problem… Det fanns inga ambulanser.
Ingen kommer och vad ska de göra? När första polisbilen kom sa de:
"Jag rapporterar att kollegan förblöder. Ambulansen är inte här, så jag kör honom."
Larmcentralen, jag har en Z-2 med X-13. Jag repeterar: Z-2 X-3.
-Vi åker till Medellíns sjukhus. -Låt honom vara.
…jag upprepar…
Enligt reglerna får vi inte ta av oss pansarvästarna.
Om vi gör det och sedan dör gäller inte våra livförsäkringar.
Snart framme.
Man får heller inte köra nån,
för om han dör i bilen är det den som kör som är ansvarig.
Under de här omständigheterna blir det svårare att leva
både för barn och vuxna, för man lever i en ständig känsla av otrygghet.
När jag hade tagit min polisexamen
fick jag senare en befordran till min nuvarande rang.
Då sa jag: "Nu är vi jämlikar." Han sa: "Nej, tro inte det.
Jag har mer erfarenhet än du. Jag har mycket som du inte har."
När han såg att jag hjälpte till och skyddade honom
fick han till slut erkänna det.
Han skrev det bara. Han kunde aldrig säga det till mig.
-Läget? -Hur är det?
-Är allt bra? -Ja, kom in. Det är bra.
-Kom in. -Hej.
-Grattis. -Tack.
-Vad heter ni? -Julia, poli. God kväll.
-God kväll, poli. -Det är sent.
Ni måste tänka på grannarna. Era grannar arbetar.
Ni är säkert student och har lov, men de måste jobba tidigt.
Jag är inte student, poli. Jag jobbar nu. Vi bor här allihopa…
Din jävel.
Vad fan? De jävlarna.
Kom igen, bete dig inte som ett svin. Vad är det?
-Kom igen, poli… -Nej, señorita, det är inte okej.
Det finns alltid en sån. Även bland vänner, eller hur?
Vet du vad de skulle säga om bilen blev skadad?
Vi löser det här. Jag svär på Sor Juana Inés de la Cruz.
Det stannar mellan oss.
-Åt helvete med honom. -Det räcker.
Okej.
Nu är det bra.
-Sprid kärlek, poli. Fira livet. -Det räcker.
Sprid kärlek, din jävel. Kom igen.
När han såg att jag hjälpte till och skyddade honom
fick han till slut erkänna det.
Han skrev det bara. Han kunde aldrig säga det till mig.
Här är det.
Det står: "Min dotter. Jag beundrar dig mer för var dag.
Du har visat din drivkraft och beslutsamhet för att uppnå dina mål.
Jag ser nu utan tvivel att du har de rätta kunskaperna för det här yrket.
Detta mycket farliga men spännande jobb som går ut på att tjäna medborgarna.
Även om de inte alltid värdesätter oss, ber jag till Gud att Han visar dig ljuset
och fyller dig med styrkan och modet att fortsätta.
Många pussar
och hjärtliga lyckönskningar…
…så att du kan uppnå alla dina mål.
Med beundran, kärlek och respekt. Pappa."
Innan det hade han aldrig erkänt det.
Tjena, läget?
Hälsa först. Ta inte bara pengarna direkt.
Jävla mynt. Du försöker alltid lura mig.
-Ett, två, tre, fyra, fem. -Skriv under.
Jag skriver "Fjolla".
Här upplever man alla möjliga känslor. Man gråter.
Man lider.
Man kan få tack ena minuten och bli svuren åt nästa.
Adrenalinkicken man får är inte som på andra jobb…
Kanske inte på dem, men här…
Adrenalinet börjar pumpa klockan 6 och fortsätter till klockan 15, 16, 22.
Jag har hoppat från tak, jag har klättrat upp och stängt av gas,
jag har jagat bovar…
Jag har fallit av en motorcykel.
Adrenalinstyrkan är så intensiv att man varken kan känna eller tänka.
Jag heter José de Jesús Rodríguez Hernández.
Jag kallas för Montoya.
Jag växte upp i området La Lagunilla.
På Calle de Paraguay.
I orten, som man brukar säga.
Det var på den tiden man fortfarande blev slagen med skärp.
Eller med en badtoffel.
Men nu tackar jag min mamma, för även om området var tufft,
och vi hade ett svårt liv, det hade vi…
Min pappa var frånvarande.
Men jag föll inte offer för det.
Jag fastnade inte i förorten.
Jag blev inte knarkare. Jag blev inte langare.
Som polis måste man vara uppmärksam.
Jag har aldrig varit en sån som somnar i polisbilen,
eller sänker gardet för… ibland har jag blivit överraskad och…
…jag har alltid klarat mig eftersom jag alltid är på min vakt.
Här på Erimita och Tlalpan har jag varit med om två skottlossningar.
Vi körde förbi då de höll på att råna en bankomat.
När de såg oss började de skjuta.
Jag blev chockad när jag hörde allt det,
men jag kände pressen och såg att min partner sa:
"Skjut dem!"
Vi sprang hela vägen till…
Vi försökte gripa dem utanför 7-eleven på Tlaplan och Ermita.
Han kom undan.
Sen, helt plötsligt, befann jag mig på Burger Kings tak.
Efter det hade jag en sån adrenalinkick
att jag hade glömt helt var jag hade lagt min pistol och väst.
En kollega sa: "Jäklar, partner, du gav honom vad han tålde."
Det var en jävligt grym adrenalinkick.
Man tappar tidsuppfattningen.
När man lugnar ner sig efteråt tänker man: "Vad fan? Gjorde jag det där?"
-Vad blir det? -Trettio.
Du behöver väl inte solkräm, du är ju redan mörk i hyn.
-Bränn dig inte i solen. -Eller hur?
Min bror var nog, praktiskt sett, orsaken till att jag blev polis.
Han utbildade sig till polis.
Jag minns när han kom hem och hade kepsen på sig.
Eller jackan kanske det var. Jag fick prova den.
Det var så spännande när jag var liten. Det var ofattbart.
Min bror klädde sig alltid väldigt snyggt. Han var en dandy.
Jag såg verkligen upp till min bror.
Jag minns när han patrullerade i Tepito. Då hälsade han på när han slutade.
Han kom med sina vänner med maskingevär. De var kravallpoliser.
Senare, kom de förbi i sina berömda Suburban, polisfordonen.
Han kom med kanske tio andra poliser.
De kom hem till oss och åt med mamma.
De bar uniform och ställde sina maskingevär mot väggen.
De visade mig dem, förstår du.
De lärde mig hur man håller dem och så.
När jag tog min polisexamen blev vi tilldelade distriktet i centrum.
Det är praktiskt taget där jag bor. Det var här jag växte upp.
Jag bodde här som barn.
Jag bad att få byta distrikt, för det blev lite komplicerat.
Inte bara för att jag kände grannarna, utan för att det är så hög brottslighet.
Jag var också rädd att de skulle ge sig på mig, fattar du?
Eller om jag grep en brottsling, en rånare eller nåt…
Då kanske familjen skulle hämnas.
-Här får du inte vara. -Vad menar du?
-Varför inte? -Du får inte vara här.
-Polisen! -Håll ett öga på din kompis.
-Det ska du få för, ditt svin. -Akta dig, vännen. Vad händer?
Ta en drink, konstapeln.
-Vad händer? -Gå till andra sidan.
Vi betalar din lön, för fan…
Nu räcker det, din jävel.
De tre äggen du äter varje vecka betalar fan jag.
-Det räcker. -Lyssna inte på honom.
Finns ingen toa?
Vad gör det? Det är bara ett träd. Det är ingen fara.
Du får inte pissa där.
Gå till andra sidan.
-Backa. -Kom, så går vi.
Gå till andra sidan.
Det räcker. Gå nu. Ta med er honom.
Tänker du inte göra något?
-Jag kan inte. -Kan du inte?
Han har sina rättigheter.
Om vi vore i USA hade redan…
Jag bor i Miami. Han hade legat på marken.
-Hur snabbt som helst. -Just det. Det här är Mexiko.
Jag var ute och åkte motorcykel. Jag älskar min hoj.
Jag var redan polis. Det var för ett par år sedan.
Jag vände mig om och sa: "Är det inte Raúl?" "Jo."
"Hur mår du? Minns du mig från grundskolan?"
Vi brukade flyga drakar tillsammans uppe på tak och sånt.
"Hur är det med dig?" "Bra."
"Vad jobbar du med?"
Jag sa att jag var polis.
Då sa han; "Oj, är du snut nu?"
Jag sa: "Vad gör du själv?" "Jag gjorde ett jobb som gick snett."
"Jag hamnade i fängelse och satt inne i två år."
Kom ihåg att den här grabben…
Ibland försvarade han mig och ibland försvarade jag honom.
Vi brukade leka tillsammans i kvarteret.
Vi såg poliserna jaga hans polare, bovarna.
Det är inte klokt.
Det vi såg när vi var små lever vi själva i nu.
Han valde brottets bana och jag valde att bli polis.
-Vad är det nu? -Jag glömde nycklarna.
Teresa!
Ta det lugnt. Kom.
Partner är ett ord som vi själva började använda.
Vänskapen man bygger med den personen,
och tilliten man känner till dem… Det är mer än att vara kollegor.
Man börjar se dem som människor också.
Sen kommer man till en punkt där man känner en så stark samhörighet
att man till slut känner sig som ett par.
Hur det började?
Det ska jag berätta.
Jag ska berätta.
Det lustiga med tiden… Han hade jobbat i distriktet ett tag,
och jag hade varit där i tre år.
Även om vi jobbade på samma plats…
…sågs vi aldrig.
Första gångerna jag såg honom
tyckte jag att han såg ut som en töntig pajas.
Han var så självupptagen och tyckte att han var så häftig.
-Så jag tyckte… -Det är hennes åsikt.
-Nej, jag såg honom som en pajas. -Jag var faktiskt snygg.
En gång parade de ihop oss.
Vi åkte i bilen tillsammans.
Det var en flakbil full med tjejer som inte visste nåt om polisyrket.
-Jag sa inte det till Alonso, men… -Ja, det var en bil full med tjejer.
-Nej, vi skulle till kravallpolisen. -Jag började organisera folk som vanligt.
-Mannen var snygg… -Hon styr och ställer.
De fjäskade med honom. En strök honom över håret, och jag…
-Jag sa inte det. -"Vad sysslar ni med?"
Nej, men jag.
De bara fortsatte. Jag så bara på och trodde att han var befäl.
Han var chefen, och jag var hans andreman, för de där ungdomarna var nya.
Jag såg på honom och tänkte: "Den där jobbar inte."
Han pratade i telefon hela dagen
med en eller annan flickvän, och höll på med sitt.
Tjejerna lyfte inte heller ett finger.
Jag lovar, de tyckte att de ägde chefen.
De bjöd honom på mat, allt möjligt, och jag bara "okej".
-Jag var 15 kilo lättare då. -Vi gjorde en razzia i Cuautepec.
Så vi åkte.
Jag minns den gången du klättrade ut på flaket.
Du klättrade ut där bak… och jag såg dig i backspegeln.
Du såg på mig och bara: "Jäklar!" Nej, det är inte sant.
Det är inte sant.
Efter det sa jag till mitt befäl: "Vet du vad?
Jag betalar dig om du skickar ut mig med honom."
"Med den där polisen." "Okej, visst."
För mig, när jag var ihop med min första sambo,
lämnade jag ofta familjen ensamma.
Vid något tillfälle flyttade de ut.
Sedan bodde jag ensam.
Det var…
…som att komma hem till ett helvete.
Min sons rum, du vet… Det var livet jag hade haft innan.
Det påminner en om det. Förstår du?
Det påminner en.
Det fanns gånger då jag funderade på att ta livet av mig.
Jag ville inte gå i terapi.
Då hade psykologen trott att jag inte mådde bra.
När vi slutade brukade han gå ut på gatan och dricka två, tre öl på en liter.
Han hade en mc, en Suzuki 1000.
Han satte flaskan där och torkade tårarna så här.
När han hade torkat sig körde han som en vettvilling.
Han körde den mc:n så fort.
Våra kollegor sa: "Den idioten kommer att köra ihjäl sig.
Jag har några bilder på honom ensam. Berusad och med tårar i ögonen.
Och hunden jämte ser nästan mänsklig ut.
Jag frågade: "Varför gör du så?" "För att jag är en hund."
Jag sa: "Vem sa att du är en hund?"
Vid den tidpunkten förstod jag inte att Montoya också hade problem.
Det var också ett trasigt förhållande. Jag var ihop med Brandons pappa då.
Han sökte aldrig något jobb för att försörja mig.
Aldrig. Så tills min son fyllde 12… Nu är han 13.
Jag försörjde honom, tog hand om honom, betalade skolavgifter, allt.
Till slut en dag sa jag: "Jag är färdig med dig. Det är slut."
Våra personliga liv verkade så lika när vi pratade om dem,
att han vi något tillfälle sa: "Ser du att vi håller på med samma skit?"
Han sa: "Vi har samma liv. Allt du berättar för mig har jag upplevt.
Fast jag gjorde det som familjens överhuvud och du som mamma."
Han sa: "Det är bara du som arbetar för din familj,
och i min familj är det jag som gör allt."
Två poliser som egentligen skulle upprätthålla lag och ordning
satt istället där och grät på grund av sina familjesituationer.
Hon säger att hon blev kär. Eller hur? Det började med någon liten present.
Någon ask choklad.
Saker som den här, som jag har kvar än.
Ett brev där det står: "Hej, min älskling. God morgon."
Hon vet inte att jag har sparat de här presenterna.
Jag har sparat ännu fler.
Men vi betalade för att hamna i samma bil.
-Ja, det var 810. -P-810-S1.
Vi började stötta varandra.
Vi tröstade varandra och jag sa: "Ge inte upp. Var stark."
Jag lärde honom om ödmjukhet och fick honom att börja läsa.
En dag stannade jag vid en butik för att skriva på loggen.
Vi var på patrull. Jag såg en man som bar på ett fång rosor.
Jag sa: "Sälj mig en av rosorna. Ge mig den finaste du har."
Jag sa åt Teresa: "Gå on och skriv under på Oxxo."
När hon kom tillbaka,
hade jag satt rosen mellan hennes säte och vapnet.
Jag sa: "Tack för allt, sötnos.
Du har lyssnat på mig och hjälpt mig så mycket, eller hur?
Du…gav mig livet tillbaka."
Jag gav honom Krigskonsten av Sun Tzu.
Det fick honom att börja byta strategi.
Han drack mindre och slutade bråka.
Jag sa: "Du bestämmer själv. Ingen annan gör det åt dig.
Skäm bort dig själv. Ät vad du vill."
Jag började lära honom om lagen.
Nu fattar han, och ger råd ibland. Han har lärt sig mycket av mig.
Jag var kärleksfull mot honom. Ibland sa jag ifrån.
Ibland var jag lite sträng, men jag fick honom att ändra sig.
Jag vet inte när han blev kär i mig,
men nu är jag rätt säker på att han älskar mig.
Din jävla idiot!
Jag älskar dig.
Älskar du mig?
-Säg att du älskar mig. -Vänta lite…
Efter det var det perfekt att dela bil.
Vi åkte och köpte ost, jordnötter…
-Vi köpte mat. -Middag.
Vi började vårt liv tillsammans.
-Det var bra timing. -Vi jagade bilar.
Minns du när du hoppade ur bilen när någon rånade Oxxo.
Oxxo.
Jag gasade åt helt fel håll och hon hoppade ut och sprang.
-Hon ville in på Oxxo. -Oxxo.
-Vad? -Jag vill ju inte ha nån jävla lök.
-Du äter den med god aptit ändå. -Den är jättevarm.
-Säg åt flickorna att trösta dig. -Vilka flickor?
Du är så aggressiv. Jag tycker bara om dig.
Visst. Alla kadetterna då?
-Det finns en ny snygging där. -Sluta.
-Jävla idiot. -Ta det lugnt.
-Jag glömde drickorna. -Hjälp!
Stanna, mannen!
-Vad är det? -Vänta.
Jag berättar snart. Vänta!
Stanna, din jävel! Stanna!
Vänta på förstärkning.
En F4, 20 meter från Refinería.
Hon hoppade ur bilen och sprang med pistolen, jättearg.
-Jag var redo att skjuta. -Jag skrek: "Vad håller du på med?"
-"Var inte en idiot," sa han. -"Stopp. Du kommer att bli dödad."
UTGÅNG
Okej…
Satans fanskap.
Halt, din jävel!
Halt!
Stanna där du är. Halt, din jävel.
Ner med ansiktet. Händerna bakom ryggen.
Cheferna började inse… Befälhavarna, instruktören…
…att vi hade ett förhållande. De sa: "Skicka hit turturduvorna."
De sa: "De har inte blåljus på sin bil, de har små hjärtan som blinkar."
De slutade kalla oss Teresa och Montoya och började kalla oss kärlekspatrullen.
"Var är kärlekspatrullen? Kom hit." Till och med C-2, kamerafolket.
Alla skojade om det, och det var så kärlekspatrullen föddes.
Då vände jag mig om och såg en polisbil, och det var hans mamma.
Vad hände?
De fick flytta på generatorn.
Vänta.
Okej, vi får ta en paus.
Vi har fika i hallen åt er.
Vi måste kolla en sak på inspelningsplatsen.
-Får jag gå på toa? -Ja, gör det.
Okej, nu…
Om ni vill kan ni gå ut med Martina under tiden.
Hur lång tid tar det?
Tio minuter, en kvart. Men vi har fika om ni är sugna.
Okej.
Okej, bryt.
IV. EN SKÅDESPELARE FÖRBEREDER SIG
Då ska vi se…
I mars 2019 påbörjade skådespelarna Monica del Cármen och Raúl Briones
en levande fördjupning i mexikanska polisens liv.
I 101 dagar deltog de i olika utbildningar och följde med polisen på dagspatruller
för att förbereda sig för rollerna som Teresa och Montoya.
Raúl!
-Hur mår du? -Bra.
På grund av polisskolans restriktioner
spelade de in sina upplevelser på mobilen.
Jag är så tacksam att det har börjat.
Att det här äventyret har börjat.
Att projektet är i gång och rollfiguren är född.
Skapelsen har börjat.
Vi är på väg till polisskolan.
Den här bilen är väldigt skakig.
Den låter mycket också.
Det känns som att ingen som är helt frisk…
…skulle vilja bli polis i den här staden. Varför skulle man?
Det är mycket trafik, folk som går i led…
Jag vet inte vad jag ska säga mer än att mitt hjärta bankar som fan.
Idag var vår första dag på inskrivningen
på Mexico Citys polisutbildning.
Det var inte överraskande, men jag blev verkligen rörd
av att se att de allra flesta som går på polisskolan
tillhör ursprungsbefolkningen, och är lika mig till utseendet.
Vi hade flera lektioner som jag aldrig hade trott fanns.
Vi hade brottsjuridik för ungdomar.
Vi lärde oss första hjälpen,
och vad man gör om man är först på platsen.
Självförsvar för poliser och konditionsträning.
Vi fick instruktioner som: "Jaga boven, plocka upp liket."
Hur man griper en person. Vad man gör. "Ta honom till inrikesministeriet."
Ja, polisen. Jag har alltid varit väldigt rädd för poliser.
De verkar inte skydda någon.
När jag ser en polisbil tänker jag inte:
"De skyddar mig." Jag tänker: "De jävlarna vill sätta dit mig."
Jag vet inte… Polisen är en konstig länk mellan makten och medborgarna.
Och det var svårt också. Jag visste inte vad jag skulle vänta mig idag.
Jag klippte inte av mig det jävla håret, och kom med långt hår och helskägg.
Jag hade ingen uniform som de andra, så direkt tänkte de: "Vem fan är det?"
Idag fick vi ganska mycket stryk.
Det var… PR-24.
Blockera högt, blockera på starka och svaga sidan.
Blockera i mitten, blockera lågt.
Raúl och jag snackade lite om vad batonger har för betydelse för oss.
För civila och personer som demonstrerar.
För folk som oss som ofta har blivit förtryckta.
Vi var på en plats som kallas El Pueblito. Det är en del av polisskolan.
Den är uppbyggd som en by, med hus och vägar.
Det verkar som om det man går igenom som polisstudent
är likt vad skådespelare går igenom.
Vi arbetar med olika ämnen,
men vi jobbar med att simulera situationer.
Vi simulerar konflikter.
Jag vaknade precis efter att ha kommit hem från polisskolan idag.
Jag skadade min armbåge ordentligt.
Det känner jag mig verkligen inte stolt över.
Jag pratade med rektorn och han sa
att man märker att många av de ungdomar som läser till poliser
gör det först och främst för pengarna.
De låter sig styras av overksamhet. "Jag är här för att jag får betalt.
Jag är jättetrött, för de väckte mig kl. 5 i morse.
Det här är säkert jätteviktigt, men jag orkar inte studera."
Polisutbildningen tar bara sex månader.
Jag undrar hur de kan lära sig allt en polis behöver veta på sex månader.
Att agera korrekt. Att alltid följa korrekta processer.
Samtidigt ska man också ha en bra förståelse av alla lagar.
Och…
Kan man övertyga någon på sex månader,
som inte ens var redo att ta beslutet men som hamnade där av en slump…
…att de ska bli bra poliser?
Att de kan hantera ett vapen som de kan ta livet av någon med,
och om de inte är snabba kan de själva mista livet.
Jag ser att både kvinnliga och manliga studiekamrater
har mycket information att ta till sig, men lite chans att göra det.
De har inte tid att tolka och ta till sig allt.
Många av dem har precis gått ut gymnasiet. Vissa har bara gått högstadiet.
Det var en snubbe som skojade runt. Jag vet inte vad de bråkade om.
Jag hörde dem i korridoren på väg till matsalen.
En kille sa: "Jag har mer pengar än er, era idioter.
Se på mitt kontoutdrag. Jag går inte runt och gnäller
för att en check inte har gått igenom. Se på mitt kontoutdrag.
Jag har mer än ni kan tjäna på ett jävla år."
Då skrek en annan: "Vad gör du här då, din jävel?"
Då började alla skratta. "Ja, vad gör du här?"
Efter det hade vi simundervisning.
Det blev jag verkligen rörd av.
Verkligen rörd.
Det var hjärtskärande, för…
Vår lärare, Armando,
sa åt oss hoppa från hopptornen, som var tre och sju meter höga,
ner i vattnet, i poolen.
Jag är polis och någon jagar mig.
Jag måste fatta beslutet att hoppa i vattnet.
Det spelar ingen roll hur jag landar. Jag skiter i att det är kallt.
Mina ben skakar. Jag vill inte visa de andra hur skiträdd jag är.
Jag ser på dem. De låtsas vara tuffa med hårda miner.
Jag skulle precis dyka i när en unge kommer tillbaka.
Han är jätterädd och går tillbaka. Man skojar med sin partner.
Man bara: "Oj, vad läskigt."
Så jävla läskigt.
Det är inte samma sak där uppe. Man måste titta rakt fram.
Man ser inte hur långt det är till vattnet och kan inte förutse smällen.
Det är en känsla av övergivenhet och höjdskräck.
"Här kommer jag."
Just då känns det som en evighet. Som om man aldrig kommer att komma ner.
Det är så det känns att vara polis.
Jag vill ha det snaggat.
-Snaggat? -Ja, tack.
Självklart.
-Har du blivit polis eller nåt? -Ja, precis.
Farbror blå.
-Ser jag ut som en polis? -Lite. Det korta håret hjälper.
Men för att bli polis… Vad behövs för att bli polis?
Man måste vara beslutsam, och ha riktigt stor stake.
Nu för tiden är de kriminella gränslösa.
Litar ni på polisen?
Litar på dem? Nej. Jag litar inte på myndigheter heller.
Med de nya lagarna vi har nu kommer bovar ur fängelset snabbare än oss civila.
-Beror det på lagen tror ni? -Ja då.
Lagarna är ju stadgade av våra högt uppsatta herrar.
De går bara dit och tar en selfie för att visa att de var där.
-Har ni haft problem med polisen? -Nej, som tur är.
Inte på länge, men för många år sedan.
-Varför? -Jag var bohem och musiker.
Raúl Briones Carmona.
David Brandon Ramíres Vega.
Robinson Amadeus Domínguez Rosas.
Mónica.
-Gustavo Caballero Lara. -Daniel Figueroa Rocha.
-Ruiz Valencia Carina. -Vega Luna Eric Iván. Poliskadett.
Till er tjänst.
Jag är 32.
Jag är 22 år gammal.
-Tjugotre. -Jag är 21 år.
Först var det för att jag måste.
Det andra var att jag mindes… Min pappa var också polis.
Jag tyckte om att höra om hans erfarenheter och allt han berättade.
Det var så jag kom på att jag ville bli polis.
Jag blev mamma när jag var väldigt ung, så jag har inte haft chansen förrän nu.
Precis som överallt annars finns det folk som bara spiller tid,
och andra som verkligen vill bli poliser.
Jag anser att samhället inte mår bra.
Vi bor i ett land där många kvinnor mördas.
Det är inte lönen, det är…
Det är känslan av att hjälpa andra.
Man känner dem inte, men poliser riskerar livet för främlingar.
Jag är rädd att lämna min familj, om något skulle hända mig.
Men när man kommer hit vet man redan att vad som helst kan hända.
Befälhavarna sa till oss att rädsla är en bra känsla.
Därför tror jag…
…att alla här är rädda för gatorna, men vi går ut ändå.
TAKTISK BANA
MOD, ÄRA, UPPOFFRING
Nu är vi på polisskolan
i Ciudad Neza.
Det är en annan dynamik här.
Undervisningen är mer individanpassad.
Ett steg framåt.
Nu!
Eftersom det bara är en grupp här nu.
Nu!
Det gör gruppsammanhållningen starkare.
Helt om, nu!
Höger om, nu.
Igår tänkte jag innan jag somnade att det här är en plats
där det finns många sköra människor
som försöker vara starka och skydda sig själva.
Halt! Polisen!
-Halt! -Stanna. Polisen!
Stanna. Polisen! Sluta upp med det där.
…tre, fyra, fem, sex, sju, åtta.
Ett, två, tre, upp!
De måste tro på att de är poliser.
De måste tro på att de fyller ut uniformerna.
Redan det är en förväntning.
Vad gör vi sen?
De måste tala med auktoritet.
Ha ha ha!
Vad lustigt det är
Springturen var en stark upplevelse.
Vi sprang i en stor trupp. Vi var 24 personer.
Jag tänkte på de kriminella och tänkte:
"Fan, vad roligt de måste ha åt oss."
Här springer vi och ropar fåniga saker.
De flesta är jävligt tjocka.
Den typen av insikt
fick mig att känna en stolthet över gruppen.
De hade verkligen hög moral.
Jag var så glad för det.
Sikta.
Fokusera på målet.
Byt mål, nu.
Långsamt. Bara några centimeter.
-Center. -Center!
Allihopa…
Woody brukade säga: "När de går ut och dör…
De idioterna drar inte ens sina vapen.
De dödar dem medan de tittar på mobilerna. För att de inte är uppmärksamma.
För att de är korkade idioter. Där ute dör de utan någon ära.
De försvarar sig inte. De dör med pistolen i höljet.
För att de inte är uppmärksamma, för att de är idioter."
Sätt dem inte på den översta.
Men…
Sätt dem inte på den översta.
Det är så det är.
Nu har vi… Kolla, det här är elektroniskt.
Kom ihåg grunderna för skytte.
Kom ihåg att andas.
Hårdare.
Okej.
Stanna där.
Jag ska bara rätta till händerna. Så.
Okej.
Så, ja. Tryck av.
Tryck hårt.
Så ja. Fortsätt så. Fortsätt.
Kom igen. Du klarar det!
Du klarar det!
Andas in, andas ut.
-Andas. -Andas in, andas ut.
Koncentrera er. Andas in, andas ut.
En gång till. Andas in, andas ut.
-En gång till, Carina. -Upp med den och sikta.
Skjut.
Så ja!
Igen.
Sänk den. Andas in.
Andas ut. Andas in.
-Andas ut. Upp. Sikta. -Så ja.
Skjut!
-Tryck ordentligt. -Hårt. Du fixar det.
Varför gick jag med på att göra den jävla filmen?
Varför måste jag lära mig hur poliser har det?
Jag vill inte bli polis.
Jag tänker inte låtsas att det är roligt.
Den här videodagboken kommer kanske inte ens med i filmen.
Vad är det för skit med polisyrkets mening?
Hur känns det att bli förolämpad?
Hur känns det att se en kille bakom galler?
Hur känns det när nån smiter?
Hur känns det att ha så mycket pengar framför sig?
Och vad är det för våldsamheter?
Hur kunde det bli så okontrollerat att polisutbildningarna
desperat började rekrytera rekordmånga kadetter?
För det behövs så många poliser.
Eftersom de blir dödade. Men jag ska inte bli polis.
Jag tänker inte bli polis. Mig ska de inte få skjuta.
Det enda de får säga till mig är: "Tagning. Bryt."
Det är allt. Jag sätter mig och vilar och tar en kaffe.
Varsågod. Oroa dig inte.
Tagning.
God morgon.
Här borta.
-Tack. -Den är här.
Vi är inga superhjältar. Det är viktigt att ni är försiktiga.
Alla har någon som väntar där hemma.
Jag gör korstecknet.
-Tio-fyra på… -Det kanske går bra.
…silverfärgad bil från 2011.
-Alla tittar på oss. -Det ser konstigt ut.
De tror att vi har så stora kameror för att vi ska sköta oss ordentligt.
-För att vi ska sluta stjäla. -Vi stjäl inte.
Det är nåt annat.
Jag ska förklara, befäl. Vi är på 110.
Befäl fem…
Vad tror du?
Gillar du polisen?
Jag vet inte. Det verkar vara en egendomlig värld.
Ja, det är en egendomlig värld.
Jag var faktiskt riktigt rädd för er.
För vissa än.
Det har varit svårt för folk att lita på polisen igen.
Det är en jävla situation.
När jag var liten såg jag polisbilar i Cuajimalpa.
Okej.
-Jag träffade många poliser där. -Du blev nyfiken.
Ärligt talat…
De var alltid schyssta mot mig.
-De var artiga. -Ja.
-Det är bra. -De gav mig frukost.
De gav mig dricks.
Efter det såg jag dem alltid…
…som en enhet som behandlade mig väl.
Okej.
Senare började jag ändra uppfattning om polisen.
Varför gjorde du det?
Jag började se poliser som inte skötte sig ordentligt
eller som lät kriminella gå fria.
-Okej. -Jag såg en polis och kände inte…
-Tillit? -Just det.
Jag blev rädd.
-Varje gång… -Alla är inte likadana.
-Nej, det stämmer. -Det finns bra och dåliga poliser.
Precis som medborgare. Det finns bra och dåliga personer.
Det är en helhet.
Ingen bryr sig om en polis dör.
Men om någon vågar sig på att döda en brottsling blir alla fly förbannade.
Hela kvarteret hoppar på en innan man kan gripa honom.
Det kan handla om grova brottslingar, men grannarna han är vän med
kommer ut och försöker rädda honom. De slår en.
De kan försöka döda en, men det är det ingen som klagar på.
Varken i massmedia eller folk som arbetar med mänskliga rättigheter.
Ingen bryr sig om en polis dör.
Är du inte rädd, nu när du är här, att hamna i en skottlossning?
Du låter som om du kommer från en fin familj.
Som en som inte vågar slå sönder en tallrik.
Jag menar allvar.
Du verkar inte ha personligheten för att bli en bra polis.
Inte?
Jag känner faktiskt…
…speciellt på inspektionerna…
Jag känner mig alltid lite nervös för att göra fel och göra bort mig.
Vad tänker du? Tänker du att folk ska se ner på dig?
Påstår du att folk inte konstant ser ner på dig?
-Jo. -Eller hur?
De spottar på oss, slår oss, de förolämpar oss hela tiden.
Patruller till larmcentralen.
Larmcentralen.
-Hur gammal är du? -Tretton.
Tretton?
Var har du din mamma? Är du hennes syster?
Var är din pappa?
Det var pappan som bröt revbenen på henne.
Varför? Varför slog han dig?
Flickan säger att hennes mamma sålde henne till några män.
-Stämmer det? -Hon säger att hon blev våldtagen.
Och andra saker.
De bad om förstärkning. Vet du varför? Så att jag kan ta dem till en säker plats.
De vill inte stanna här.
Du måste berätta allt du har sagt till mig för dem, så att de kan hjälpa dig.
Förstår du?
-Kör du dem? -Ja.
-Gör du? -Ja.
Tack.
Ja, tjejen.
Man kan intala sig att det är bra att hjälpa andra,
men ärligt talat, i den här situationen, hur känner man sig egentligen i hjärtat?
-Man… -Folk här kan vara aggressiva.
De är högljudda, skriker, förolämpar och så vidare.
Om de ser en gråta…
…tycker de att man är svag. Då utnyttjar de det.
Man måste vara stark.
Det tror jag säkert.
Om jag ser ett litet barn nu
med skador eller död, så påverkas jag av det.
Det känns dåligt. Varför? Man tänker på sin egen familj.
Jag heter José de Jesús Rodríguez Hernández.
Men jag kallas Montoya i mitt offentliga liv.
Nere i Ermita och Tlalpan…
blev vi inblandade i två skottlossningar.
Vi körde förbi när de rånade en bankomat.
Kom.
Berätta…
Vem jag är?
"Vem jag är? Jag heter María Teresa Hernández Cañas.
Just nu arbetar jag som polis.
Jag har arbetat som polis i 17 år."
Jag sa: "Mamma, nu tänker jag bli…"
Jag sa: "Mamma…"
"Nej, du är inte klok. Du har gått sysslolös i ett år."
Jag sa: "Mamma." "Du har gått sysslolös i ett år."
Jag sa: "Mamma, nu tänker jag bli polis."
"Nej, du är inte klok. Din pappa blir galen."
Jag sa: "Strunt samma. Han ska få se mig jobba. Men jag väljer själv."
Jag hade inga barn, och de flesta av mina kollegor var ensamstående mammor.
Jag var en av de yngsta och de kallade mig "lillan".
Jag lovar att av alla Mexico Citys kvinnliga poliser
var 90 procent ensamstående mammor. Nästan allihopa.
Poliser är som skådespelare.
Vi kan spela som att vi är starka eller svaga.
Vi agerar i verkligheten.
Vi hittar inte på en fantasi.
Varje gång man tar på sig uniformen tar man på sig ett stort ansvar.
Man måste hänge sig 100 % år rollen. Jag sa precis det.
Man glömmer allt annat.
Vi har tusen ansikten.
-Jag såg på honom… -Säger hon, ja.
Nej, det var så.
-Han var som en pajas. -Jag var snygg förut.
En gång parade de ihop oss. Vi åkte i bilen tillsammans.
Det var en flakbil full med tjejer som inte visste nåt om polisyrket.
Jag sa inget till Alonso, men…
De sa: "Skicka hit turturduvorna."
De sa: "De har inte blåljus på sin bil, de har små hjärtan som blinkar."
De slutade kalla oss Teresa och Montoya och började kalla oss kärlekspatrullen.
-Gjorde det ont? -Nej.
V. SLUTET FÖR KÄRLEKSPATRULLEN
Smaklig måltid.
-Är du fortfarande hungrig? -Det var det kallaste jag hittade.
Jävlar.
Jag sa att om han försökte med sån skit igen
skulle jag spöa upp honom.
…silverfärgad flakbil med dekaler…
Stanna här.
Hur många personer behövs för att flytta några hojar?
Det är bra.
Jag slår ihjäl dig om du äter upp glassarna.
Vilka fantastiska träffar mästaren får in.
Hon har skakat henne.
Hon ger sig på ansiktet.
Hon försöker greppa henne. Hon är skakad.
-God kväll, konstapeln. -God kväll.
Jag heter María Teresa Hernández. Jag är andrepolis här i Coapa.
-Hur kan jag hjälpa er? -Vad händer här?
-Vad menar ni? -Ni blockerar en allmän väg.
Jag ska be dem att flytta på sig.
Jag tänker ringa transportmyndigheten och be om förstärkning.
De kommer att få böter.
-Ni ignorerar oss. -Vad står på?
-Inget. -God kväll.
-Vad är det? -Hur står det till?
Bra, tack.
Polischef Rueda vet att vi är en klubb som möts så här.
Vi har aldrig orsakat några problem. Vad skriver du?
Jag skriver ner registreringsnumren.
-Varför? -För att…
Det är inte första gången vi ber er flytta dem.
Vi har aldrig hört någon klaga.
Vi patrullerar i det här distriktet, och det har hänt tidigare att vi bett er…
-Ingen har klagat. -Det har hänt.
Vi har aldrig hört… Låt mig prata! Ingen har klagat förrän idag.
Jag tror att ni bara vill ha pengar.
-Det är inte första gången vi ber. -Bad hon om pengar?
Nej, jag sa bara…
Nej, bad hon om pengar?
-Nej, jag sa åt henne… -Nej.
Visa lite stake nu. Bad hon om pengar?
Ja, hon bad om pengar.
Där ser man.
Hur dumma tror du att vi är? Glöm det.
-Vet du vem jag är? -Nej.
Jag sitter i kongressen.
Skiter du i att jag sitter i kongressen?
-Vi får väl se. -Ni behöver inte…
Du ska inte hota mig eller höja rösten!
Jag talar med dig. Gå inte härifrån.
Jävla indian.
-Du vet inte hur körd du är. -Konstapeln.
Varför gör ni det värre?
…en sjukvårdare till Chaparrita och Corrido del Norte…
…en nedslagen kvinna…
C-4 till larmcentralen.
Tack för att ni kom.
-Ursäkta att jag störde. -Inte då.
Han är kongressman. En höjdare…
Då vände jag mig om och såg en polisbil med en av mina överordnade.
Men han pratade med chefen.
Han sa: "Har ni inte utbildat tjejen? Hon vet inte hur man bemöter folk."
Jag sa: "God kväll, chefen."
"Tala inte till mig så. Jag vet att du utövade utpressning mot dem.
Du blev faktiskt filmad när du tog emot pengarna."
Jag sa: "Om de filmade mig behöver vi ju inte stå här och tjafsa.
Åtala mig för utpressning så får vi väl se vad som händer."
Vårt skift var slut och vi gick till…
Vi satte oss i bilen och åkte till stationen.
Där stod våra kollegor och sa: "Vad har ni gjort, era idioter?"
Vi var helt chockade.
"Vänta nu." Alla kände till hela den här historien.
Vem är du?
-Vem jag är? -Ja, vem är du?
Jag heter María Teresa Hernández Cañas.
Just nu arbetar jag som polis.
Jag har arbetat som polis i 17 år.
Och… Vad mer ska jag säga?
-Hur gammal är du? -Trettiofyra.
Jag är 34 år.
Säg mig vad som hände…
Vad var det som hände vid motorcykelincidenten?
Den ledde till problemen som vi fortfarande har just nu.
Dessutom tog de vår polisbil.
Det tyckte vi var orättvist. Vi skötte bara vårt jobb.
Det är tacken man får.
Men utöver det tycker jag… Jag kände mig lurad, är du med?
Vad heter du? Du har inte sagt ditt namn.
Jag heter José de Jesús Rodríguez Hernández.
Jag kallas för Montoya i mitt offentliga liv.
Var det slutet för "kärlekspatrullen"?
Ja, det var i princip slutet för kärlekspatrullen.
Men det var inte en kärlekspatrull. Vi skötte bara vårt jobb.
Men de började sätta väldigt stor press på oss.
Repressalier.
De skickade Montoya att stå vakt i över en månad på Periférico och San Antoni.
-På andra sidan bron. Inget händer där. -De försökte få Teresa avstängd.
De hotade och trakasserade henne på ministeriet.
De försökte tvinga henne att säga upp sig. Det blev ett helvete, Alonso.
De skickade mig fyra kommuner bort.
De lät mig stå vakt på en gata där inget hände. Utan brottsstatistik.
Det fanns ingen toalett och ingen mat.
Vi frågade chefen: "Vad handlar det här om?
Du tar vår bil och nu tvingar du oss att stå vakt. Hur länge ska det pågå?"
Han sa: "Det är inte jag, det kom uppifrån. Tills ni inte orkar."
Det var det chefen sa.
"Jag kan flytta dig, men hon får vara där tills hon ger sig."
Jag sa: "Bråkar ni med henne får ni mig efter er."
Lyssnar myndigheterna inte på oss får vi hitta på något annat.
Poliser är utsatta på så många sätt.
Det finns inga garantier för oss.
Varken våra befälhavare eller medborgarna skyddar oss.
Som jag sa förut skäms jag ibland för att berätta att jag är polis.
Jag är rädd för hur folk ska behandla mig.
Därför har jag sagt till min fru och många av mina kollegor
att jag är trött på polisen.
Är ni bara offer?
Där sa du nåt.
Vilken bra fråga.
Vi är bekväma av oss.
Vi är dumma.
Det sägs att polisen är korrupt.
Kritiker säger att poliser ofta…
…är personer som missbrukar sin makt.
Men de tänker inte på varför vi gör det.
Det finns kollegor som säger: "Jag vill inte ha problem."
"Varför? Jag vill inte ha problem. Jag vill inte ta emot pengar.
Jag utövar inte utpressning."
Men det är många som gör det. De utövar utpressning, vi gör det.
Vi ber om pengar.
Då och då.
Det är ju inte som att korruptionen upphör.
Vem vinner på det? Alla vinner nog på det.
Medborgare, poliser och högre befäl.
För om en medborgare inte stannar vid en stoppskylt
eller hamnar i en situation kan klassas som brottslig
eller om de blir gripna…
Ibland för att undvika en rättsprocess… så börjar det så.
Polisen behöver inte fråga.
Om medborgaren vet att det var ett övertramp,
kommer ett erbjudande.
Om man redan vet vad man behöver när man börjar sitt skift
tänker man: "Nu har jag chansen."
Det går från hand till hand. Om medborgaren ger mig nåt,
ger jag det vidare till min chef som ger det vidare uppåt.
Så uppfyller polisen sina behov.
Jag behöver minst 400 pesos om dagen i fickan för att komma till arbetet.
Tio pesos går till vapenavdelningen.
För om man vill ha en skottsäker väst, en sån som vi har ute på gatorna…
Man vill ha en ren sådan.
Betalar man inte får man en sliten väst.
Om man vill ha en bra pistol… Jag tycker bäst om Pietro Beretta.
Det kostar tio pesos.
Hur mycket blir tio pesos om dagen i två veckor?
Om man vill ha en polisbil får man betala en avgift till chefen på bilavdelningen.
Öva på replikerna.
Varannan månad, efter skatt, tjänar jag runt 1 100 pesos.
Om man har en familj att försörja…
Man ska betala för mat och transport. Man ska betala för allt man behöver.
Jag skulle ge vad som helst för att bli den polis jag var för.
Att vakna och vara glad för att gå till jobbet.
Att vilja…
Att vilja hjälpa folk.
Vilken besvikelse att vara polis. Jag hade väntat mig mer av polisyrket.
Jag får betalt vare sig jag jobbar eller inte,
så varför bry sig? Så är det tyvärr.
Jag började med det här för att jag älskade det och trodde på rättvisa.
Då tvingar de mig… att inse att det bara är strunt.
Av mina 17 år var polisskolan den allra bästa tiden.
Utbildningen var en vacker och intensiv upplevelse.
Jag älskade att öva på att marschera
eller lära mig militärkommandon klockan 05.00.
Ibland tog jag ett djupt andetag och kände en sån lycka.
Man såg bara kullarna vid horisonten.
Ibland kände jag mig gråtfärdig,
inte för att jag var ledsen, utan för att jag var glad. Det kändes så bra.
Av alla examensprov vi gjorde var beslutsamhetstestet det sista.
Mina kollegor sa: "Du har ju redan klarat den fysiska konditionsträningen,
nu behöver du bara klara beslutsamhetstestet."
Jag sa: "Jag hoppar inte, jag kan inte simma."
De knöt fast en i ett litet rep och ropade: "Hoppa i."
Man måste bara vara beslutsam.
Man behöver inte kunna simma, bara vara beslutsam.
"När du hoppat i drar vi upp dig."
Men det var lögn, för de väntade tills man nästan hade drunknat
innan de drog upp en.
Kom igen!
När jag föll skakade hela min kropp. Jag var rädd, jag kände mig rädd.
Men när rädslan och nerverna hade försvunnit
var jag nöjd, för jag tänkte: "Jag hoppade faktiskt."
Jag kom hem och sa: "Jag hoppade från svikten." Det rodde mig inte.
Jag visade mina blåmärken. Jag var så nöjd att jag hade gjort det.
Och vi jobbar på det fortfarande. Jag sa: "Vi tar hand om varandra."
Det går inte en dag utan att jag säger att jag älskar honom.
Han säger: "Jag känner det." Men jag vill säga det.
Vad tror du? Vi är fortfarande ihop.
Vi funderar på att sluta. Vi undrar vad de tänker göra.
Vad har vi för alternativ? Det är bara vi två där ute.
Vad tror du?
VINTERN 2019 LÄMNADE TERESA OCH MONTOYA POLISEN I MEXICO CITY.
Undertexter: Sara Palmer