Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
«ТИ ПОЧУЄШ ЗАВИВАННЯ СИРЕН
ВСЕ БЛИЖЧЕ І БЛИЖЧЕ ДО ТЕБЕ
МОЛИСЬ, ЩОБ ВОНИ НЕ ЗАВИВАЛИ
ЦІЄЇ НОЧІ ПО ТЕБЕ»
ОФІЦЕР ДАНІЄЛЬ АЛЛАТОРЕ, МОЛОДШИЙ ЛЕЙТЕНАНТ
ПЕРЕМОЖЕЦЬ ТРЕТЬОГО РЕГІОНАЛЬНОГО ПОЛІЦЕЙСЬКОГО КОНКУРСУ ПОЕЗІЇ
Двадцять п'ять, Сі-4, виїжджайте.
Диспетчере, я вже повідомила, що Танго 45 супроводжує 16 на Палаціо.
А ми їдемо до Танго 48.
Це єдиний екіпаж, що патрулює.
Вони просять підмогу. Жінку, 52, та її сина
переслідують двоє на мотоциклі.
Біля супермаркету «Аурера».
Будемо за дві хвилини.
Один притомний, один ні, 23. Перехрестя Лопес і Фламінгос.
Потрібна підмога, 81.
Скажіть, якщо підете всередину.
Сі-4 виїжджає з Перла…
Вісім-нуль-дев'ять, назвіть свій 94.
Вісім-нуль-дев'ять, ваш 94?
Це 809.
Який ваш 94, 809?
Я на Узкаро.
Зараз перетну Містеріос.
Просять 66 на Констанції…
Де саме на Констанції?
Сьома секція. Другий поверх, треті двері, кімната Ф.
Буду за п'ять хвилин. Рухаюсь в бік К-100.
Два тут, я біля третього.
Він рухається по Порталес і…
Це другий, тут 37.
Також пожежа на Пастізал.
Схоже, стався вибух…
Дідько.
…з Червоного Хреста.
Відійдіть на тротуар, будь ласка.
Тупі придурки…
Я вкажу вам, де. Чайнелі та Сан Крістобаль.
Повідомили про бійку, 252. Там їх вже нема, вони на 11.
Відійдіть на тротуар, будь ласка.
Підрозділ на патрулі. Мене запитують про номер гарячої лінії
стосовно викрадень.
Три-чотири, перед Маравіллас.
Вітаю, офіцерко.
Доброго вечора. Це Констанції, 25?
Так. Швидка допомога вже їде?
Диспетчере, це 809.
Я на К-100, Констанції, 25. Виконуватиму К-11.
Добре, Віктор 44 доповідає, що з ними неповнолітня особа.
В аптеці. Перевірте.
Перевірю за п'ять хвилин.
На Авеніда Охо, 40, в Лас Агіласі
просять 12, через локальні мережі.
Повідомляють, що пікап врізався у магазин одягу.
Я поговорила з власницею магазину.
Вона сказала, що у нього в'їхав коричневий пікап Форд.
Вони домовилися між собою.
Більше інформації не було, п'ята комуна.
Диспетчере, це 809.
Підтверджую термінову необхідність Зет-14.
Диспетчере, це 809.
Виклик на К-100.
Констанси, будинок 25, терміново потрібно Зет-14.
Рухаємося за п'ять чи вісім метрів, хоча бригади зараз на 29.
Наближаємося…
Доброго вечора, офіцерко.
Доброго вечора, пане.
Ми чекаємо вже дві години…
Можете провести мене всередину?
Так. Але чи їде швидка?
Я вже сказала, я викликала бригаду.
-Вона вже їде. -Ми викликали швидку, не поліцію.
Це якийсь жах.
Ми чекаємо на швидку.
-Вона тут. -Ми не кликали копів.
Ми кликали швидку. Дзвонимо вже дві години.
Що вони кажуть?
Що?
І що?
Нічого?
Ви допоможете нам?
До біса.
Я хотіла поглянути.
Вгадай, що?
Я в повній дупі.
Я з жінкою, в якої перейми, а Зет-14 немає.
Дай мені особистий номер цієї курви.
Тієї диспетчерки.
І продовжуй викликати Зет-14. Ну ж бо, це серйозно.
Жахливе відчуття.
-Добре. -Дихай глибоко.
Диспетчере, це 809. Де Зет-14 на Констанси, 25?
Диспетчере, ну ж бо. Жінка в серйозному стані.
Сусіди вже лютують. Де Зет-14?
Я почула, що це 142, вулиця 15, будинок 12.
Серед сусідів це 29.
Зв'яжіться з Даніелем Гарсія Перезом.
Номер 200 буде там через 11 хвилин.
Також 114-Альфа та 146 більше не 91.
Дихайте, пані. Дихайте.
Ось так. Дихай.
Добре. Ось так.
-Все гаразд. -Розслабся.
В академії у нас не було занять з першої допомоги
чи медичного тренування.
Я думала: «Що мені робити?»
Я поговорила з чоловіком.
Сказала, що у мене є рукавички.
Я завжди маю з собою необхідні речі, які купую сама.
Принаймні, намагаюся мати.
Я сказала: «У мене є рукавички, але буду відверта:
у мене немає жодної медичної компетентності».
«Ні, викличте швидку!» «Я викликала, від мене це не залежить.
Моя роль — лише знайти місце
та підтвердити, що виклик справжній.
-Я бачу голівку! -Ось так. Тужся.
Майже все.
Ось так.
Тужся!
Ось так.
-Майже все. -Вона виходить.
Так, тужся!
Так, пані!
Так, люба. Ти можеш!
Ось так, люба.
Ось так!
Майже все.
Тужся, люба!
Ось так!
-Ти відчуваєш? -Все скінчено.
Розслабся. Поглянь. Все.
Я побачила стільки крові,
пуповину та все інше,
що єдине, що я змогла — це дістати свій телефон.
Мій чоловік був удома.
Я подзвонила йому і сказала: «Знаєш, що?
Я допомагаю жінці, в якої пологи. Виклич швидку». «Ні, ти що, божевільна?»
Тож чоловік мені допоміг.
Жінка знов почала кричати. «Я не витримаю цей біль!»
І я подумала: «Ти вже народила, що ти ще хочеш?»
Сказала: «Візьміть каструлю». «Нащо?»
«Плацента викликає біль. Вона ще не вийшла.
Пробачте, я не певна,
чи це гігієнічно, але нам доведеться це використати».
«Так, офіцерко».
Я сказала: «З вашого дозволу, але це трохи ризиковано.
Якщо вийде, то все буде добре.
Якщо ні, то я буду відповідальна,
бо це не було в моїй компетенції».
І він дав мені дитячі ножиці.
Я сказала: «Ви що, жартуєте?».
«А що тоді?»
Я добре пам'ятаю, без тіні сумніву,
що швидка приїхала о 1:50.
Нарешті прийшли медики. Усі проклинали їх.
Їх штовхали, вони ледве пройшли.
Cказали: «Дитина вже народилася». Я відповіла: «Так».
І вони такі: «То що ви від нас хочете?»
Зауважу, що потім вони запитали: «Де плацента?»
Нам усім відомо, що медики швидкої допомоги змагаються за плаценти,
бо ними омолоджують шкіру.
«Віддайте нам плаценту». Я відповіла: «Ні, її забираю я».
Мешканці хотіли носити мене на руках.
«Ми вам дуже вдячні, офіцерко».
Мені принесли каву і випічку.
Жінка покликала мене і сказала:
«Офіцерко, ми з чоловіком вирішили
назвати дівчинку Терезою».
Я сказала: «Ні, я ненавиджу своє ім'я. Як ви могли так вчинити з нею?»
Мене звати Марія Тереза Ернандес Каняс.
Я служу в поліції вже 17 років.
Мені 34 роки.
ПОЛІЦІЯ
ФЕДЕРАЛЬНІ СИЛИ
БУДИЛЬНИК 16:37
Наташо.
Я почала працювати в Морелос,
який знаходиться в Тепіто. Це було покаранням.
Це зробила одна з керівників. Сказала, що мені треба навчитись покірності.
Я сказала: «У вас немає самоповаги».
Тож вона відправила мене в Морелос.
На четвертий день ми зупинились на перехресті Ехе 1 та Сіркунваласьйон.
До нас під'їхав червоний мотоцикл
та зупинився просто поруч
з нашим авто.
Водій сказав: «Хочу вас попередити.
Сьогодні я грабуватиму в Теночтітлані». Не пам'ятаю, які вулиці він назвав.
«Попереджаю, якщо побачу вас там — то надеру вам зад.
Я попередив тебе, крале. Потім не ображайся».
Я була дуже налякана.
Я думала: «Що нам робити?
Він дійсно попередив, що грабуватиме?»
Я зібралася з духом і прийшла до начальника.
«Шефе, треба поговорити. Ось, що сталося.
Він залякав мене і тепер я боюся.
А я тільки-но сюди приїхала».
Він посміявся з мене. Сказав: «Ха-ха. Над тобою познущалися».
Я сказала: «Я буду винна, якщо там відбудеться пограбування».
А він сказав: «Ні. Тут, в Морелосі, в цьому відділку, ми цим не переймаємося».
Я запитала: «Чому? Це ж пограбування!»
А він: «Ти знаєш, скільки разів на тиждень там грабують китайців?
Я здивуюся, якщо буде менше, ніж десять.
Їх скручують, б'ють та спустошують їхні комори».
«І що тоді, шефе?»
«Вони ніколи не йдуть до нас, бо все це контрабанда.
Бачиш, щодня ти дінаєшся щось нове».
В поліції є найрізноманітніші люди.
Є хороші поліцейські з хорошими намірами,
які виконують свої обов'язки згідно з правилами.
Є також і продажні, або ті, хто не зміг нічого добитись в цивільному житті
й побачив переваги в роботі поліцейським.
Мені неприємно, коли в новинах нас критикують.
Іноді я навіть лютую через це.
Кажу: «Вони принижують нас!»
Але як офіцерка поліції
я мушу тримати це в собі.
Що таке?
Я забув ключі.
А якби я вже пішла?
Я б вибив двері, як у кіно.
-Швидше, я не вигуляла собаку. -Я зараз вигуляю.
-В духовці є суп. -Я вигуляю, не переймайся.
I. ТЕРЕЗА
Я бачила їх на вулицях і вони здавались мені справжніми героями.
Мій батько був копом, тому я думала, що зі мною нічого не може статися.
Вважала, що лише через це ми будемо в безпеці, куди б ми не пішли.
Я бачила, як батько приходив додому з пістолетом, в формі,
навіть зі щитом, і як він грався з братом.
«Зроби ось так. Вдай, що стріляєш, а я сфотографую».
І брат робив.
Я казала: «Я теж хочу». А він: «Ти заздриш.
Ти просто хочеш повторювати все за братом».
Я казала: «Ні, я хочу стати поліцейською».
«Ні, не хочеш».
Ось така була дискримінація. Брату можна було, а мені ні.
«Ти вийдеш заміж, народиш дітей і на цьому все».
«Ні, тату, я стану поліцейською».
АПТЕЧНІ ПРЕПАРАТИ
-Вчора було 19-те? -Так.
Ага…
Ти не розписалася.
Так, я поспішала у відділок.
-Дуже поспішала. -Нічого.
-Не переймайся. -Шеф би мене вбив.
КОД — ДАТА — ПІДПИС
Принести тобі кави? Чи щось поїсти?
Кексик?
Лапшу?
Смачного.
Після закінчення школи я провела рік,
не займаючись нічим. Думала: «Не хочу навчатися.
Не хочу нічого робити».
Сказала: «Мамо, я вирішила. Я піду служити в поліцію».
Що не так, офіцерко?
«Ні, ти божевільна! Твій батько лютуватиме».
«Байдуже. Хоче, щоб я працювала — я працюватиму.
Але я сама оберу, де».
В чому проблема, офіцерко?
Я вже сказала вам…
Він кричав: «Ні! Поліція — для посередностей.
Я не хочу такого для тебе».
Розставте ноги. Руки за голову.
Та годі вам…
Ми почали сваритися.
Він забрав у мене все. Гроші, шампунь — все.
Хотів змусити мене відчути,
що означає заробляти собі на базові потреби.
Не опирайтеся.
Це зловживання повноваженнями.
Хто замкне моє авто?
-Я попрошу… -Нічого ви не попросите.
Коли наша родина сіла їсти, я хотіла уникнути погляду батька,
а ми з ним завжди сидимо навпроти одне одного.
Тож я посунула глечик з водою та схилилася, щоб він мене не бачив.
Тоді він сильно ранив мої почуття,
бо я не очікувала, що він скаже:
«А ти заробила собі на їжу?»
Мене це сильно ранило.
У мене потекли сльози. Я мовчки встала
і пішла у свою кімнату.
Каро, чому ти не з'єднала мене з керівництвом?
У тебе є ручка, яка пише?
А ти як думаєш, сонце? Ні.
-Гарні сережки. -Дякую, дорогенька.
-Допоможеш мені? -З чим?
-Я відвела його у камеру… -Ти така невблаганна.
Я вже зводила його до лікаря. Ось дані.
Ні, я теж втомилася.
-Я хочу додому. -Поглянь.
-Поглянь на це. -Срана Тере!
Ну ж бо.
Ні, подруго.
-Ти користуєшся… -Тут не вистачає лише…
Лише цієї інформації.
-Ти відвела його в медичну службу? -Так.
Що таке, Каро?
Ох.
-Прошу. -Зачекай. Дай хвилинку.
Це було таким сильним і болісним ударом, що це стало мені викликом.
Я сказала: «Добре, я зроблю це.
Я покажу, що абсолютно не така, якою ти мене вважаєш.
І я піду на роботу, але служити в поліцію».
…після 3-1.
Через три місяці навчання я сказала: «Бачиш, я не здалася.
Я довела тобі,
що це моє покликання».
Він сказав: «Я повірю тобі лише тоді, коли запросиш мене на випуск.
Лише тоді».
Так і сталося. Він прийшов на мій випуск. Привів маму та насолоджувався моментом.
Фото, обійми, все таке.
Але згодом, вдома,
він посадив мене і сказав: «Тепер слухай мене уважно».
Я сказала: «Що таке? Я випускниця. Я пройшла».
Він сказав: «Тобі суворо заборонено казати кому-небудь, що я твій батько».
Я запитала: «Чому? В чому річ?»
Він сказав: «Коли потрапляєш у відділок…»
Мені було 18, я була доволі струнка
і, на свою думку, доволі приваблива.
Мала гарне тіло. Він сказав: «Ні.
Коли ти потрапиш у відділок, я буду засмучений,
якщо хтось приставатиме до тебе.
Бо перше, на що керівники дивляться —
це на привабливих нових співробітниць.
Якщо будеш підігравати й тобі це подобатиметься,
то я тебе не зупинятиму, ти вже доросла.
Чим менше людей знатиме, що я твій батько, тим краще.
І якщо хтось ображатиме тебе,
я не буду псувати стосунки з колегами через це».
«Знаєш, що я зроблю?
Я не заспокоюсь, доки мене не відправлять у твій відділок.
Мало того,
я буду працювати з тобою. Ми будемо напарниками».
І коли у нього закінчились доводи проти цього,
він сказав: «А що, як одного разу під час патрулювання
станеться так, що мене застрелять у тебе на очах?
Думаєш, в тебе вистачить хоробрості стояти й дивитися,
як по мені стрілятимуть?
І що ти робитимеш? Як реагуватимеш?
Якщо я помру прямо перед тобою?
У тебе буде травма на все життя».
Я сказала: «Вибач, але ця історія мене не пройме».
Мені було десь десять, а брату — десь шість.
Коли батько поліцейський,
то ти живеш у постійній тривозі.
Ти знаєш, що він іде працювати на вулиці.
Але будучи дитиною, ти не розумієш усієї небезпеки,
усього, що може трапитися з ним.
Що ж…
Напарнику.
Спи вже.
Упіймаймо когось.
Спи, придурку. Ти спав минулої ночі?
Я голодний.
Купимо хавки?
-Гаразд, але ти за кермом. -Добре.
Він був дуже невимушений і сказав:
«Ми помінялися місцями й дали задній хід».
Нещодавно ми… Думаю, це була неділя.
Ми байдикували.
І тут раптом…
З'явилась моя форма. І мій син сказав:
«Тату, коли я виросту, то стану поліцейським».
Погана ідея.
Саме це я й подумав.
Поглянь на цих довбнів.
Зараз заробимо на хавку.
Датсан, ви їдете по зустрічній.
Він сказав: «Ми зупинили авто, що їхало по зустрічній.
Зупинили, щоб перевірити,
а також в надії отримати щось від водія».
Доброго вечора, хлопці.
Доброго вечора.
-У вас все гаразд? -Так, офіцере.
-Ви їхали по зустрічній смузі. -Дідько.
-Ви не знали? -Ні.
Пред'явіть ваші документи.
-Посвідчення та свідоцтво про реєстрацію. -Так.
Ось.
Та ну. Що це таке?
За посвідчення та свідоцтво.
Ну ж бо, друже.
Цього не вистачить навіть за посвідчення.
Покидьок!
Погнали!
Він сказав: «Коли в мене влучили, я впав
і заплющив очі. Я думав, що якщо розплющу їх,
то вони зрозуміють, що я досі живий і доб'ють».
Тримайся. Зараз я покличу допомогу.
Допомога прибула, але, як завжди, без карети швидкої допомоги —
усі екіпажі зайняті. Одна з наших найбільших проблем.
Ніхто не приїжджає, не знають, що робити.
Перше авто приїхало і вони сказали:
«Доповідаємо, наш колега втрачає кров.
Швидка не їде, тому ми відвеземо його».
Диспетчере, ми веземо Зет-2 з Ікс-13.
Повторюю, Зет-2 з Ікс-13. Їдемо в лікарню Меделлін.
Дай йому спокій.
Диспетчере, повторюю…
Протокол забороняє нам знімати бронежилет.
Чому? Бо якщо помреш без жилета,
то страховку не виплатять.
Ми майже приїхали.
Також заборонено перевозити поранених,
бо якщо хтось помре в авто, то відповідальним буде водій.
В таких обставинах життя стає складніше
як для дітей, так і для батьків, бо ти живеш на грані,
з відчуттям незахищеності.
В якийсь момент після випуску з академії
мене підвищили і я досягла рангу батька.
Я сказала: «Тепер ми рівні», а він: «Ти помиляєшся.
Я старший. Досвідченіший.
А у тебе немає цього».
Коли він побачив, що я стала допомагати й захистила його,
у нього не було вибору, крім як визнати це.
Але лише письмово, бо вголос та особисто
він мені ніколи цього не казав.
-Привіт, подруго. -Як справи?
-Все добре? -Так. Заходь. У нас круто.
-Заходь. -Привіт.
-Вітаю. -Дякую.
-Як вас звати, пані? -Хулія. Доброго вечора.
-Доброго вечора. -Вже дуже пізно.
Майте повагу до сусідів.
У них робота.
Схоже, ви студентка на канікулах, але цим людям завтра на роботу.
Ні, я не студентка. Я працюю.
І ми усі живемо в цьому будинку.
Сучий син.
Боже. Ці покидьки.
Агов, чуваче! Не будь козлом! Що таке?
-Пробачте, офіцерко… -Ні, пані, це вже занадто.
Завжди є один придурок. Навіть серед ваших друзів.
Знаєте, що мені скажуть за пошкоджене авто?
Нумо розв'яжемо це питання по-іншому.
Нехай це залишитися між нами.
-Забудьте про того козла. -Ну годі.
Гаразд?
Проблему вирішено?
-Тоді займаймося коханням. -Годі.
-Святкуймо життя. -Годі.
Іди займайся коханням, козел.
Заберіть авто, будь ласка.
Коли побачив, що я стала допомагати й захистила його,
у нього не було вибору, крім як визнати це.
Але лише письмово, бо вголос та особисто
він мені ніколи цього не казав.
Ось цей лист..
Тут написано: «Доню, я все більше у захваті від тебе.
Ти проявила силу волі для руху вперед
та самовідданість для досягнення своїх цілей.
Я стверджую без жодного сумніву,
що ти маєш ідеальний набір навичок, необхідний для цієї роботи.
Цієї дуже небезпечної, проте захопливої роботи,
яка являється служінням громадянам.
І хоча вищезгадані можуть не цінити нашу жертву,
я молю Бога, щоб Він осяяв тебе
та наповнив силою і мужністю, необхідними для цієї роботи.
Посилаю тобі багато поцілунків
та найкращі побажання…
щоб ти добилася усіх своїх цілей.
З захопленням, любов'ю і повагою, твій батько».
Лише після цього він почав це визнавати.
НАЙКРАЩІ ПОБАЖАННЯ ЩОБ ТИ ДОБИЛАСЯ УСІХ СВОЇХ ЦІЛЕЙ
З ЗАХОПЛЕННЯМ, ЛЮБОВ'Ю І ПОВАГОЮ, ТВІЙ БАТЬКО
-Спершу привітайся. -Негідник.
Кляті монети. Ти завжди намагаєшся надурити.
-Один, два, три, чотири, п'ять. -Підпиши.
Тут ти отримуєш повний спектр емоцій.
Плачеш.
Страждаєш.
Тобі можуть бути вдячні, а через хвилину називати козлом.
На цій роботі, на відміну від інших, ти постійно відчуваєш адреналін.
На цій роботі
ти відчуваєш адреналін з шостої ранку
і до 15-ї, 16-ї, 20-ї години.
Я стрибав з дахів,
лазив на газові цистерни, щоб їх вимкнути,
Ганявся за злодюгами.
Мене збивали з мотоцикла.
Притік адреналіну такий сильний,
що… відчуття втрачаються, стає навіть важко думати.
Мене звати Хосе де Хесус Родрігес Ернандес.
Більше відомий як «Монтоя».
II. МОНТОЯ
Я ріс в районі Ла Лагунілла.
На Парагвайській вулиці.
Як кажуть, «на районі».
Це ще були часи, коли тебе били мокрим ременем.
Або шльопанцем.
Але тепер я вдячний мамі,
бо хоча це і був поганий район,
і у нас було… нелегке життя,
бо я ріс без батька,
але район мене не поглинув.
Я не застряг у ньому.
Не вживав наркотики.
Не продавав.
Будучи копом, треба бути насторожі.
Я ніколи не засинав у автомобілі.
Я завжди дотримуюсь правил, тому мене ніколи не заставали зненацька.
Можливо, саме тому я досі живий.
Я завжди насторожений.
Двічі я брав участь у перестрілці зі злодіями, поруч з Ерміта і Тлалпан.
Ми проїжджали повз, а вони крали гроші з банкомата.
І, побачивши нас, почали стріляти.
Я був у шоці, коли почув постріли,
але відчув напруження та почув, як мій напарник казав:
«Стріляй у них!»
Ми переслідували їх аж до…
У нас була сутичка поруч з магазином «Севен-Ілевен».
Він утік.
Наступне, що я пам'ятаю —
я на даху «Бургер Кінга».
Все закінчилось, але було стільки адреналіну,
що я абсолютно не пам'ятав, де залишив дробовик та бронежилет.
Напарник сказав: «Дідько, ти кинув його у того чувака».
Викид адреналіну — це серйозно.
Втрачаєш відчуття часу.
А коли приходиш до тями, не можеш повірити:
«Та ну! Невже це справді я все це зробив?»
-Скільки? -Тридцять.
Тобі не треба крем від засмаги, у тебе й так темна шкіра.
-Диви, не обгори на сонці. -Так, не обгори.
Справжньою причиною — ну, майже —
з якої я пішов у поліцію, був мій брат.
Бо він був поліцейським.
Пам'ятаю, як він приходив додому,
вбраний у свій кашкет
чи куртку, і давав їх мені.
І я був у захопленні. «Неймовірно».
Мій брат завжди мав вишуканий вигляд.
Він був денді.
Я був у захваті від нього.
Пам'ятаю, коли він був на патрулі в Тепіто, то після цього заходив додому.
Приходив з колегами, у них були автомати.
Вони були зі спецпідрозділу.
А згодом
він приїжджав на знаменитому «Шевроле Сабурбан»
та приходив додому з десятьма іншими офіцерами.
І вони обідали разом з моєю мамою.
Вони були в уніформі, а автомати
ставили до стіни.
І, звісно ж, показували їх мені.
Як правильно тримати й тому подібне.
Після випуску з академії
мене призначили у відділок в центрі міста.
Фактично в тому районі, де я живу.
Де я виріс, де мене виховували,
де я провів все дитинство.
Я попросив про переведення,
бо це було трохи важко.
Не через те, що я знав мешканців,
а через те, що було багато порушень, багато злочинів.
Я боявся, що мені можуть щось зробити.
Що якщо я заарештую злочинця —
грабіжника абощо —
то його родина може помститися.
-Вам не можна тут знаходитися. -Чому?
Вам не можна тут бути.
-Офіцере! -Слідкуйте за своїм другом.
Зараз отримаєш, козел.
Обережно. Що таке?
Випийте, офіцере.
Що таке?
Поверніться на тротуар.
Ми платимо тобі зарплатню…
Годі, придурку!
Я оплачую тобі ті три яйця, які ти їси щотижня.
-Годі! -Не слухай його!
Стоїть, як стовп. А, до біса.
Тут не можна сидіти.
Поверніться на тротуар.
-Поверніться. -Ну ж бо, ходімо.
Поверніться на тротуар.
Годі. Йдіть.
Заберіть його.
Чому ви не заарештували його?
-Я не можу. -Чому?
У нього є права.
Якби ми були в США, йому б вже…
Я живу в Маямі.
Там він би вже
лежав на землі.
Так. Але ми знаходимось в Мехіко.
Я їхав на мотоциклі… Я люблю свій мотоцикл.
Я вже був поліцейським. Це було пару років тому.
Я звернувся до прохожого: «Вас звати Рауль?»
«Так».
«Як поживаєш? Пам'ятаєш мене? Ми ходили в молодшу школу.
Запускали паперових зміїв з дахів і тому подібне».
«То як у тебе справи?» «Добре».
«Чим заробляєш на життя?»
Я кажу: «Я поліцейський.
Пішов на службу». А він мені каже:
«О, то ти став лягавим».
Я запитав: «Ну а ти?»
«Я пішов на діло, воно не вигоріло,
і мене заарештували. Відсидів у в'язниці два роки».
Зважайте,
що в дитинстві
іноді він захищав мене, а іноді я його.
Ми разом гралися і гуляли по району.
Бачили, як копи ганялися за його друзями-злодюгами.
Можете в це повірити?
Смішно, що ми бачили це в дитинстві, а тепер самі були в цих ролях.
Він обрав життя злочинця, а я — поліцейського.
Що таке?
Я забув ключі!
Терезо!
Ну ж бо! Йди сюди!
Партнер —
слово, яке ми самі почали використовувати.
Дружба, яку ви куєте з людиною,
довіра, яка з'являється. Ви вже не просто співробітники.
Між вами виникають звичайні людські стосунки.
Це доходить до рівня, на якому
ти відчуваєш таку близькість з напарником,
що це починає бути схожим на стосунки.
III. ТЕРЕЗА І МОНТОЯ
Як це почалося?
Я розкажу вам, як.
Це весела історія.
Він вже якийсь час працював у відділку,
а я була там вже три роки.
-Ми працювали разом, але… -Я ніколи тебе не бачив.
А я — його.
Коли я вперше його побачила,
то терпіти не могла. Здавалося, що він самозакоханий клоун.
Завжди зосереджений на собі та схожий на мачо.
-Тож я вважала… -Таким я тобі здавався?
-Це правда. Я думала. що ти клоун. -Я лише мав гарний вигляд.
Одного разу нас поставили напарниками.
Ми разом їхали у вантажівці,
яка була забита дівчатами,
які нічого не знали про роботу в поліції.
Я не сказав про це Алонсо.
Так, він був у вантажівці з дівчатами.
Ні, ми їхали на спецоперацію.
Отже, я сіла і почала віддавати накази. Все, як завжди.
-Стильний чоловік… -Вона виклала всю інформацію.
Усі вони лестились до нього. Одна гладила волосся. Я така:
-«Що з вами таке?» -Не було такого.
Та було.
А їм було байдуже. Я вирішила, що він якийсь великий начальник.
Він був головним, а я сіла прямо позаду нього,
немов його замісник. Бо ці дітлахи були новачками.
І, дивлячись на нього,
я думала: «Цей не звик працювати».
Він цілий день теревенив через телефон
зі своєю дівчиною, чи навіть двома.
А дівчата не хотіли нічого робити.
Думали, що їм попався великий начальник.
Його годували найкращою їжею. Я сказала: «Ну гаразд».
Між іншим, я важив на 15 кг менше.
Нас відправили у рейд в Куатепек.
І ми поїхали.
Я пам'ятаю, як ти тоді залізла у вантажівку.
Ти залізла і я побачив тебе у дзеркалі заднього огляду.
І ти пожирала мене поглядом.
«Дідько!»
Жартую.
Це неправда.
Після цього я сказала начальнику:
«Знаєте, що?
Я заплачу вам, щоб ви відправили мене з ним.
З цим офіцером». «Без проблем».
Раніше, коли я жив зі своєю першою партнеркою,
я рідко бачився з родиною.
В якийсь момент вони покинула мене.
Я почав жити сам.
І це було
неможливо витримати.
Бо ти бачиш дитячу кімнату.
І у ній… життя, яке ти мав раніше.
Вона нагадує тобі про нього.
Розумієте?
Нагадує.
Іноді я навіть думав про самогубство.
Я не хотів йти до психотерапевта,
бо він би вирішив, що зі мною не все гаразд.
Після роботи
він йшов на вулицю і вливав у себе два–три літра пива.
У нього був мотоцикл Сузукі 1000.
Він ставив на нього свою пляшку і витирав сльози.
Після чого сильно газував, зриваючись з місця.
Він ганяв на тому байку як навіжений.
Колеги казали: «Цей бовдур так вб'ється.
Точно вб'ється».
У мене є фотографії, де він насамоті,
п'яний, з заплаканими очима,
а поруч його собака, майже як людина.
Я питала: «Чому ти це робиш?»
«Бо я собака».
Я запитала: «Хто тобі це сказав?»
В той момент я ще не знала, що у Монтоя були проблеми,
викликані розривом стосунків.
Я ще була з батьком Брендона.
Він не мав роботи, не забезпечував мене.
І не збирався шукати. Тож доки моєму сину не виповнилося 12… чи 13 років,
я забезпечувала його, піклувалася про нього, платила за навчання.
В якийсь момент я нарешті сказала: «Я кидаю тебе.
Все скінчено».
Ми обговорювали наші особисті життя, і вони були такими схожими,
що якось він повернувся і сказав:
«Ти розумієш, що у нас однакові життя, з однаковим лайном?
Все, що ти розповідаєш, я вже прожив.
Тільки я був головою сім'ї, а ти — мамою.
Ти працюєш заради родини,
а я віддав родині усе».
Двоє поліцейських, які мали
забезпечувати закон і порядок,
пускали соплі через проблеми в стосунках.
Вона каже, що закохалася.
Все почалося з невеликого подарунку тут,
шоколадки там.
Я досі зберігаю ці подарунки.
Наприклад, листок, де написано: «Привіт, любий. Доброго ранку».
Вона не знає,
що я зберігаю
цей та інші її подарунки.
Ми платили, щоб нас призначили в одне патрульне авто.
-Так, це було 810-те. -Пе-810-Ес1.
І ми почали підтримувати одне одного.
Підбадьорювати. Я казала: «Не здавайся, будь сильним».
Я дала пораду щодо скромності та сказала, щоб він почав читати.
Одного разу ми…
стали поруч з магазином, щоб підписати журнал.
І я побачив чоловіка, що ніс рози.
Я сказав йому: «Продай мені розу. Найгарнішу з усіх».
А Терезі сказав: «Іди розпишися в магазині».
Поки її
не було,
я поставив розу між її сидінням та зброєю.
І сказав їй: «Дякую за все, дорога.
Ти вислуховувала мене і сильно мені допомогла.
Ти…
Ти повернула мене до життя».
Я дала йому «Мистецтво війни» Сунь Цзи.
І, думаю, він змінив свою стратегію.
Почав менше пити, перестав робити дурниці.
Я сказала: «Тепер ти сам вирішуватимеш за себе, ніхто не зробить це за тебе.
Балуй себе. Якщо хочеться чогось — з'їж».
Я почала вчити його законодавству.
Він навіть почав давати поради.
Він багато чому навчився від мене.
Я почала бути ніжною з ним. Іноді сварила його.
Інколи я буваю трохи суворою, але завдяки мені він змінився.
Не знаю, коли саме він закохався в мене.
але я майже певна, що зараз він мене любить.
Ах ти сучий син!
Я люблю тебе.
Ти мене любиш?
Скажи, що любиш.
Зажди…
Відтоді нам дуже подобалося бути в одному авто.
Ми купували сир, арахіс.
-І їли разом. -Обідали.
-Ми почали жити разом. -В Ла Віга.
-Був вдалий час. -Ми ганялися за авто.
Пам'ятаєш, як ти вибігла з авто, коли грабували «ОКСО»?
Так, «ОКСО».
Я вдавив газ, їдучи по зустрічній, а вона вистрибнула з авто і побігла.
-В магазин «ОКСО». -Так, в «ОКСО».
Що?
Як завжди. Я ж просив, без сраної цибулі.
-Ти однаково усе зжереш. -Дуже гаряче!
Скажи своїм дівчатам, щоб втішили тебе.
Яким дівчатам?
Ти дуже зла.
Я цікавлюся лише тобою.
Ага. А як щодо кадеток?
Є одна, дуже приваблива.
-Вона новенька. -Годі вже.
-Придурок. -Заспокойся.
Я забула про напої.
Допоможіть!
Ану, стій!
-Що таке? -Стій!
Скажу згодом. Зупинися!
Стій, негіднику!
Дочекайся підмоги!
Еф-4 за 20 метрів від Рефінерії.
Вона вистрибнула з авто та побігла, зі зброєю та лютуючи.
Я була готова стріляти.
Я кричав їй: «Що з тобою таке?»
-Він казав: «Не будь дурепою». -«Повернися.
Тебе можуть вбити».
ВИХІД
Ну гаразд…
Сучий син!
Стояти, покидьку!
Стояти!
Ану зупинися! Стояти!
Лицем вниз! Руки за спину!
Керівники зрозуміли… Начальники, інструктори…
що у нас з'явились стосунки.
Почали говорити: «Покличте до мене цих голубків».
«У них вогні на авто блимають не синім і червоним,
а рожевими сердечками».
Нас перестали звати «Тереза і Монтоя».
Ми стали «любовним патрулем».
«Де "любовний патруль"? Покличте їх сюди».
-Навіть Сі-2 почали… -«Ідіть сюди…»
Вони так розлютилися, що почали бити мотоцикл ногами.
В цей момент я обернулася
і побачила поліцейську вантажівку, тому помахала їм.
Що трапилося?
Генератор переміщують.
Зачекайте.
Гаразд. Зробимо невелику перерву.
Поки можете перекусити.
Треба звільнити знімальний майданчик. Потрібна перевірка.
-Можна сходити в туалет? -Так, звісно.
Гаразд, тепер…
Можеш вийти з Мартіною поки ми тут перевіряємо.
Скільки це займе часу?
Десять–п'ятнадцять хвилин. Можете перекусити.
Якщо хочете.
Добре.
Гаразд. Вимикайте камеру.
IV. АКТОР ГОТУЄТЬСЯ
Поглянемо…
В березні 2019-го актори Моніка дель Кармен
та Рауль Бріоне почали процес занурення
в життя мексиканських поліцейських.
Впродовж 101-го дня вони відвідували різні академії,
супроводжували поліцейських у їхніх патрулях
та тренувалися грати офіцерів Терезу і Монтоя для цього фільму.
Раулю!
Як ти?
Добре.
Через обмеження, впроваджені в академіях,
вони записували свій досвід на мобільні телефони.
Я вдячна за те, що це почалося,
що почалася ця пригода,
що почався цей проєкт, а також за цього персонажа.
Що почалися ці зйомки.
Ми їдемо в поліцейську академію.
В цьому авто дуже трясе.
І дуже шумно.
Таке враження,
ніби ніхто в здоровому глузді…
не хоче бути копом в цьому місті.
Навіщо?
Тут багато авто, людей у лавах.
Не знаю, що ще сказати. Моє серце б'ється, немов навіжене.
Сьогодні був наш перший день
в поліцейській академії Мехіко.
Це не було дивно, але мушу визнати, що я була зворушена, побачивши,
що більшість людей,
які навчаються в академії —
це місцеві люди, з такими ж рисами, як у мене.
У нас було багато занять,
про існування яких я навіть не підозрювала.
Було кримінальне судочинство стосовно підлітків.
Була серцево-легенева реанімація.
Тренінг з роботи рятувальника.
Поліцейський самозахист та фізична підготовка.
Були команди: «Наздоганяйте злодія, підніміть тіло».
Як зупиняти автомобіль.
Що робити. Заберіть його в МВС.
Так, поліцейські. Я завжди боявся поліцейських.
Не схоже, щоб вони когось захищали.
Коли я бачу патрульне авто, я не думаю:
«Мене захистять», я думаю: «Ці покидьки хочуть від мене грошей».
Я не певен, поліція — це дивний прошарок
між владою та суспільством.
І це було важко. Я не знав, чого очікувати від сьогоднішніх занять,
тому не зістриг кляте волосся.
Тож я прийшов з довгим волоссям і бородою.
Без уніформи, на відміну від решти,
тож з самого початку я виставив себе придурком.
Сьогодні нам дісталося чимало…
ПіАр-24.
Блокування стрибків, блокування з відкритого та закритого боку.
Середній блок, низький блок.
Ми з Раулем трохи поговорили
щодо того, що для нас значить «кийок».
Для усіх цивільних та тих, хто виступає на протестах.
Для тих з нас, кого притісняли.
Ми були в так званому «Ель Пуебліто».
Це місце всередині академії,
де зроблено муляж поселення — з будинками й дорогами.
Я вважаю, що процес навчання поліцейських
дуже схожий на навчання акторів,
бо хоч ми й працюємо у різних сферах,
але щодня симулюємо ситуації.
Ми симулюємо конфлікт.
Я щойно прокинувся після сьогоднішнього повернення з академії.
У мене сильно пошкоджений лікоть.
І це не те, чим я пишаюся.
Я розмовляв з замісником директора і він сказав мені,
що, вочевидь, багато хто з дітлахів, що вчаться в академії,
роблять це заради грошей.
Вони просто пливуть за течією.
«Я тут, бо мені платять».
Я дуже сонний, бо мене розбудили о п'ятій ранку.
Я розумію, що це цінні знання, але я почуваюся надто лінивим, щоб вчитися.
Навчальна програма триває лише шість місяців.
Як за шість місяців можна навчитись всього
що треба знати, щоб бути хорошим поліцейським?
Правильним чином поводитися.
Слідувати правовим процедурам.
І, з іншого боку,
ясно розуміти закон та слідкувати за його дотриманням.
І…
Чи можливо переконати когось за шість місяців,
хто навіть не був готовий прийняти це рішення,
а потрапив сюди через якісь обставини…
що він стане чудовим поліцейським? Що у нього буде зброя,
яку він може використати і завершити чиєсь життя?
І що якщо він не буде достатньо швидким, то сам загине?
Я бачу, що мої молодші колеги
отримують… дуже багато інформації
та мало можливості увібрати її,
обдумати її, усвідомити її.
Більшість з них закінчили 2–3-річне навчання у коледжі після школи.
Деякі прийшли відразу після школи.
Я бачив одного хлопця, що вихвалявся.
Не знаю, про що вони сперечались.
Я почув їх у коридорі по дорозі в їдальню.
Він казав: «У мене грошей більше, ніж у будь-кого з вас.
Можу показати вам свій баланс на картці. Я не нюняю,
що не отримав чек чи його не виплатили.
Я покажу вам свій баланс. У мене більше грошей, ніж ви заробляєте за рік».
А йому у відповідь: «То що ти тут робиш, йолопе?»
І усі почали сміятися.
«Так, що ти тут забув?»
Згодом було заняття з плавання,
яке справило на мене сильне враження.
Пробрало мене
до глибини душі, бо…
Наш інструктор, Армандо,
наказав стрибати в басейн з платформ,
які були за три й за сім метрів
над водою.
Я поліцейський і хтось женеться за мною.
Я маю прийняти рішення і стрибнути у воду.
Не має значення, як я впаду.
Мені байдуже, що вода холодна.
У мене тремтять ноги.
Я не хочу, щоб інші помітили, що я боюсь до усрачки,
і дивлюсь на них. Вони лише вдають з себе сміливців.
Я вже поруч з краєм, скоро маю стрибати, і хтось повертається.
Надзвичайно переляканий хлопець іде назад. Усі починають жартувати.
«О, як страшно.
Дуже страшно».
Зверху все не так.
Не так, ти маєш дивитися вперед.
І відстані до води не видно,
неможливо розрахувати момент падіння.
Тож це відчуття покинутості та дезорієнтованості.
Відчуття падіння.
В цей момент час застигає, таке враження, ніби ти ніколи не сягнеш води.
Відчуття від роботи поліцейським таке ж.
Зробіть стрижку новобранця.
-Коротку? -Так, будь ласка.
Добре.
Йдете на службу?
Так.
Носитиму синє.
А я поліцейський?
Трохи. Стрижка сприяє.
Але щоб бути поліцейським…
Потрібно що?
Крім рішучості, треба мати…
великі яйця.
Зараз злочинність вийшла з-під контролю.
Ви довіряєте поліції?
Чи справді довіряю? Ні.
Навіть керівникам.
Бо зараз, з новими законами,
злодюги виходять з тюрми швидше, ніж звичайні люди.
Думаєте, це через закони?
Звісно. Закони, прийняті
нашими видатними представниками.
Вони приходять і сідають
лише щоб зробити селфі, щоб довести, що вони були присутні.
У вас бували проблеми з поліцією?
Ні, на щастя не було.
Не тепер. Колись давно — так.
Чому?
Бо я був музикантом і циганом.
Рауль Бріонес Кармона.
Девід Брендон Рамірез Вега.
Робінсон Амадеус Домінгез Росас.
Моніка.
Густаво Кабалеро Лара.
Даніель Фігуера Роча.
Руіз Валенсія Каріна.
Вега Луна Ерік Іван. Курсант.
До ваших послуг.
Мені 32.
Двадцять два роки.
Двадцять три.
Мені 21 рік.
По-перше, з необхідності.
А по-друге, я пам'ятаю… Ну, мій батько теж був поліцейським.
Мені подобались історії,
які він розповідав мені.
Так я зрозумів, що хочу стати поліцейським.
Так склалося, що я стала матір'ю в юному віці,
тому не могла… не мала змоги зробити це раніше.
Як і в усіх інших видах діяльності, хтось приходить сюди гаяти час,
а хтось справді радий роботі поліцейського.
Я вважаю, що в нашому суспільстві проблеми.
В нашій країні трапляється безліч вбивств жінок.
Це не через зарплатню,
а через відчуття можливості комусь допомогти.
Незнайомцю. Ось в чому ця робота. Ризикувати життям заради незнайомців.
Я боюся, що родина мене втратить,
якщо зі мною щось станеться.
Але я думаю, що прийшовши сюди,
ти вже сказав собі, що готовий на все.
Інструктори сказали нам, що страх також може бути корисним.
І, отже…
я думаю,
що ми всі боїмося вулиць, але однаково продовжуємо цю роботу.
ТРЕНУВАЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК ЧЕСТЬ — ВІДДАНІСТЬ
МУЖНІСТЬ — ЧЕСТЬ — САМОПОЖЕРТВА
Тепер ми в…
поліцейській академії в муніципалітеті Неса.
Тут все трохи по-іншому.
Думаю, заняття більш індивідуалізовані.
Крок вперед.
Зараз!
Бо, в моєму випадку, тут лише одна група.
Зараз!
Це змушує нас більше відчувати зв'язок одне з одним як членів групи.
Розворот, зараз!
Праворуч, зараз!
Минулого вечора перед сном я подумала, що це місце,
де багато вразливих людей
вдають, що вони найсильніші, здатні захистити себе.
Стояти! Поліція!
-Стояти! -Стояти! Поліція!
Стояти! Поліція! Не рухатися!
Поліція! Не рухатися!
…три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім.
Раз, два, три, вгору!
Вони, мабуть, вірять, що вони поліцейські.
Вірять, що гідні носити цю форму,
що вже створює певний тиск.
Що після цього руху?
Вони мають говорити владно.
Ха-ха-ха!
Просто сміхота
Йти на пробіжку було нелегко.
Ще одне коло…
Великий загін. Нас було 24.
Я навіть думав про злочинців:
«Трясця, вони, мабуть, сміються з нас, з того,
як ми бігаємо
та кричимо нісенітниці».
«Більшість з них справжні жирдяї».
Розуміння цього
дозволило мені пишатися цією новою групою.
Бо їхній дух був на висоті.
І я був дуже задоволений.
Прицілитись.
Зосередитись на цілі.
Змінити ціль, зараз!
Повільніше.
Лише трохи.
-Зосередитись. -Зосередитись!
Тепер всі…
Вуді казав: «А потім вони вийдуть і їх повбивають.
Телепні. Вони навіть діставати зброю не вміють.
Їх повбивають, поки вони дивитимуться в смартфони.
Їх повбивають, бо вони ненасторожені.
Бо вони придуркуваті телепні.
Там вони загинуть без честі, не вміючи себе захистити.
Загинуть, не діставши зброю.
Загинуть, бо вони ненасторожені, бо вони телепні».
Не клейте до верхньої, гаразд?
Але…
Не до верхньої проволоки.
Але маємо те, що маємо.
Ні, у нас… Погляньте, це електронна мішень.
Пам'ятай про основи стрільби.
Пам'ятай про дихання!
Сильніше.
Добре.
Тримай ось так.
Я підправлю твій хват.
Ось так.
Так, добре. Починай натискати.
Натискай, сильніше.
Ось так, продовжуй!
Продовжуй!
Ну ж бо! Ти можеш!
Ти можеш!
Вдих, видих.
-Дихай. -Вдих, видих.
Зосередься.
Вдихни та видихни.
Ще раз!
Вдих, видих.
Ще раз, Каріно.
-Вставай і цілься! -Спробуй ще.
Стріляй!
Ось так!
Ще раз!
Вниз!
Вдихни.
Видихни.
Вдихни.
-Видихни. Підніми! Цілься! -Ось так…
Стріляй!
-Тисни сильніше! -Сильніше!
Ти можеш!
Якого дідька я погодився на цей фільм?
Нащо мені знати
що відбувається з офіцерами поліції?
Я не хочу бути копом.
Я не збираюся вдавати, що це все якісь забавки.
Може ці кляті відеоселфі навіть не потраплять в фільм.
В чому цей дурний сенс буття копом?
Як ви почуваєтеся, коли вас лають?
Коли на вас дивляться з-за ґрат?
Коли хтось утік від вас?
Коли перед вами знаходиться велика сума грошей?
І звідки стільки насилля?
Коли воно настільки вийшло з-під контролю,
що академії
у відчаї почали набирати все більше курсантів?
Бо їм необхідні поліцейські.
Бо їх вбивають.
Але я не стану офіцером.
Я не буду справжнім поліцейським.
Мене ніхто не застрелить.
Я почую лише: «Почали зйомку! Стоп!»
І все. Я сяду перепочити й випити кави.
Продовжуй. Не хвилюйся.
Почали зйомку!
Доброго ранку.
Тримай!
Дякую.
Тут!
Ми не Супермени,
тому надзвичайно важливо бути обережними.
На кожного з вас хтось чекає вдома.
Я перехрещуся.
Десять-чотири на…
Нехай все буде добре.
…сріблястого кольору, моделі 2011-го року.
З 81…
…другий, п'ятий-другий-четвертий.
-Усі оглядаються на нас. -Бо це дивно.
Мабуть, думають: «Їм встановили камери, щоб вони нічого не порушували».
Щоб не крали.
«Щоб не крали»? Ми не крадемо.
Це інше.
Я направлю вас. Ми на 110.
Група 5…
Що ти думаєш?
Тобі подобається поліція?
Не знаю. Чесно кажучи, це ніби якийсь окремий світ.
Так. Дивний світ.
Відверто кажучи, я вас боявся.
Декого навіть досі.
Людям дійсно важко знову повірити в поліцію.
Це складна ситуація.
В дитинстві я мив патрульні авто в Куахімальпі.
О, зрозуміло.
Бачив багато копів.
Тобі було цікаво.
Чесно кажучи,
вони завжди добре ставилися до мене.
-Були ввічливими. -Ага.
-Круто. -Пригощали сніданками.
Давали гарні чайові.
Відтоді я сприймав їх…
як організацію, яка добре до мене ставилася.
Ясно.
Але згодом моє ставлення до поліції
почало змінюватися.
Чому?
Я почав бачити, як копи вчиняли неправильно
чи відпускали злочинців.
Ага.
Я бачив копа і не відчував…
-Довіри. -Точно.
Я був наляканим.
-Щоразу… -Ми не всі такі.
Так, не всі.
Є погані копи, але є і хороші.
Як і цивільні. Є хороші люди, є і погані.
Усі різні.
Усім байдуже, якщо коп загине.
Але не смій вбити злочинця, бо підніметься такий шум!
А коли переслідуєш, щоб затримати, тобі може протистояти весь квартал.
Він може бути найгіршим злочинцем,
але сусіди — його друзі,
тому вони виходять, намагаються сховати його і побити тебе.
Чи навіть вбити. І хто скаржитиметься? Ніхто.
Ані ЗМІ,
ані захисники прав людини. Ніхто.
Усім байдуже, якщо поліцейський загине.
Тепер, коли ти тут, ти не боїшся,
що можеш потрапити в перестрілку?
Бо ти, схоже, з хорошої сім'ї, добре вихована.
Навіть тарілку не розіб'єш, мабуть.
Серйозно.
Не схоже, щоб твій характер дозволив тобі стати хорошим копом.
Ні?
Я відчуваю…
Особливо під час інспекцій.
Я відчуваю хвилювання,
що можу зробити щось не так, що якось облажаюся.
Тобто?
Думаєш, люди будуть тебе зневажати?
Хочеш сказати, що люди не зневажають вас апріорі?
-Ага. -Правда ж?
Тут вони плюють в нас, б'ють нас.
Постійно лають нас.
Офіцери диспетчеру.
Диспетчере…
-Скільки тобі років? -Тринадцять.
Тринадцять?
Де твоя мама?
Ви її сестра?
Де твій батько?
Це батько зламав дівчині ребра.
Чому… Чому він… вдарив вас?
Дівчина стверджує, що її мати продала її якимось чоловікам.
-Це правда, дорога? -Також каже, що її ґвалтували.
Серед всього іншого.
Вони хочуть підмогу. Не знаєш, чому?
Я хочу відвезти їх у притулок. Вони не хочуть залишатися тут.
Все, що ти розповіла мені, дорога,
ти маєш розказати їм, щоб вони могли тобі допомогти.
Гаразд?
-Відвезеш їх? -Так.
-Гаразд? -Так, відвезу.
Дякую.
Прошу.
Можна казати собі, що допомагати іншим — це чудово,
але в такій ситуації, якщо відверто —
що ти відчуваєш в глибині себе?
Ну, люди, які поводяться агресивно —
шумлять, кричать, лають тебе і тому подібне —
якщо побачать, що ти плачеш,
то вирішать, що ти слабка.
Та скористаються цим.
Але треба бути сильною.
Дійсно.
Якщо я побачу дитину,
поранену чи мертву —
це вразить мене.
-Так. -Це неприємне відчуття.
Чому? Бо ти думаєш про свою власну родину.
Мене звати Хосе де Хесус Родрігес Ернандес.
Більше відомий як «Монтоя».
В публічному житті.
Поруч з Ерміта і Тлалпан
ми двічі брали участь в перестрілці зі злодюгами.
Ми проїжджали повз, а вони грабували банкомат.
Іди сюди.
То розкажіть мені…
Хто я?
«Хто я?
Я Марія Тереза Ернандес Каняс.
Наразі я
офіцерка поліції.
Я служу в поліції вже 17 років».
Я сказала: «Мамо, з мене годі. Я стану…»
«Я сказала: "Мамо…"»
«Ні, ти божевільна, ти нічого не робила цілий рік».
«Мамо, з мене годі».
«Ти нічого не робила…»
«Я сказала: "Мамо, з мене годі. Я стану поліцейською".
"Ні, ти божевільна. Твій батько лютуватиме".
"Байдуже. Він хоче, щоб я працювала — я працюватиму. Але сама оберу, де"».
У мене не було дітей, на відміну від більшості колег, матерів-одиначок.
Тоді я була однією з наймолодших. Мене називали «дівчинкою».
Можу запевнити вас, що з усіх офіцерок в Мехіко 90% —
це матері-одиначки.
Майже всі вони такі.
Офіцери поліції — немов актори.
Ми можемо вдавати, що сильні,
можемо вдавати, що слабкі.
Ми вдаємо в розумних межах.
Ми не переграємо.
Коли одягаєш цю форму, то береш на себе велику відповідальність.
І маєш присвятити себе цій ролі на 100%. Я про це.
Ти перестаєш сприймати все.
У нас тисяча облич, так?
-«Тож, я дивилась на нього…» -«Так вона каже».
«Ні, так і було».
-«Я думала, що ти клоун». -«Я був гарним».
«Одного разу нас поставили напарниками.
Ми їхали разом у вантажівці.
Між іншим, вона була забита
дурнуватими дівчатами».
«Я не сказав про це Алонсо, але…»
Почали говорити: «Покличте до мене цих голубків».
«У них вогні на авто блимають не синім і червоним,
а рожевими сердечками».
Нас перестали звати «Тереза і Монтоя».
Ми стали «любовним патрулем».
-Що? -Зажди.
-Тобі боляче? -Ні.
V. КІНЕЦЬ ЛЮБОВНОГО ПАТРУЛЯ
Смачного.
Ти досі голодна, пампушко?
У них не було нічого холоднішого.
Дідько.
Я сказав, що якщо він ще раз спробує це зробити,
то я надеру йому зад.
…сріблястий пікап з номером…
Будь тут.
Невже треба армія, щоб забрати кілька байків?
…з тонованим склом…
Все гаразд.
Я надеру тобі зад якщо з'їси цей лід, ясно?
Погляньте на чудові удари цієї чемпіонки.
Її збили.
Вона мітить в обличчя
та намагається взяти її у клінч.
Доброго вечора, офіцерко.
Доброго вечора, пане.
Я Марія Тереза Ернандес.
Патрульна в цьому квадранті.
-Чим можу допомогти? -Що тут відбувається?
Ви про що?
Ви заблокували вулицю.
Я скажу їм, щоб прибрали. Жодних проблем.
Пане, я викличу транспортний відділ,
щоб забрали байки та виписали штрафи.
-Ви ігнорували прохання. -Що таке?
-Нічого. -Доброго вечора.
-Що таке? -Як ваші справи?
Добре, дякую.
Шеф Руеда знає, що ми клуб, де усі зустрічаються,
який ніколи не створює жодних проблем.
Що ти пишеш?
Записую номерні знаки…
-Навіщо? -Бо…
Ми неодноразово просили вас прибрати їх.
Я не чув жодних скарг.
Ну, ми патрулюємо в цьому районі,
і в минулому вас просили…
-Ніхто не скаржився! -Це вже не вперше.
Ми не чули… Дайте сказати!
До сьогодні не було жодних скарг. Яке співпадіння!
Я думаю, ти просто хочеш грошей.
-Ми вже не вперше вас просимо. -Вона вимагала гроші?
Ні, я лише казав їй…
Ні, скажи: вона вимагала гроші?
-Ні, я їй пояснював… -Та ні.
Де твої яйця? Вона вимагала гроші?
Так, вона вимагала гроші.
Он значить, як.
За кого ти нас маєш? За дурнів?
-Ти знаєш, хто я? -Ні, пане.
Я член конгресу, ясно?
Тобі на це начхати, так, срана заробітчанко?
-Що ж, побачимо. -Пане, не треба…
Не смій погрожувати мені чи підвищувати голос!
Я тобі кажу, не смій відвертатися!
Довбана індіанка.
-Ти гадки не маєш, в якій ти сраці! -Офіцерко.
Нащо ви робите все гірше?
…медик на Чапаріта і Коррідо дель Норте…
…тут лежить жінка…
Сі-4 викликає диспетчера.
Дякую, що приїхав.
-Пробач за незручності. -Та нічого.
В цей момент я обернулася і побачила поліцейське авто.
Це був начальник.
І він пішов говорити з ним.
І сказав: «Ви що, не навчили цю дівку?
Вона не знає, як говорити з людьми?»
Я сказала: «Доброго вечора, шефе». «Не говори зі мною так.
Я знаю, що ти вимагала гроші у цього пана.
І взагалі, тебе зняли на камеру, коли ти їх брала».
Я сказала: «Що ж, якби мене зняли,
то ви б не сварилися зі мною. Здійсніть правосуддя.
Звинуватьте мене у вимаганні, і нехай буде, що буде».
Наша зміна закінчилась і ми поїхали…
Ми сіли в авто, поїхали у відділок.
На вході наші колеги сказали нам:
«Що ви зробили, придурки?» І ми були приголомшені.
«Заждіть-но». Усі знали, що і як саме трапилося.
Хто ви?
-Хто я? -Так, хто ви?
Я Марія Тереза Ернандес Каняс.
Наразі я офіцерка поліції.
Я служу в поліції вже 17 років.
І… Що ще я можу сказати?
-Скільки вам років? -Тридцять чотири.
Мені 34 роки.
Отже, розкажіть, що викликало…
Якими були наслідки інциденту з мотоциклами?
Ну, він створив нам проблеми, від яких ми страждаємо досі.
Забрали навіть наше патрульне авто.
Ми вважаємо, що це несправедливо.
Ми виконували свою роботу,
а нам відплатили ось так?
Але крім цього, як я казала,
я вважаю себе обдуреною.
Як вас звати? Ви не назвали ім'я.
Я Хосе де Хесус Родрігес Ернандес.
Більше відомий як «Монтоя», в публічному житті.
Це стало кінцем «любовного патруля»?
Фактично, на цьому «любовний патруль» закінчився.
Але крім того, що ми були «любовним патрулем», ми робили свою роботу.
Але на нас почали
сильно тиснути.
Репресували.
Монтоя відправили стояти на посту
на Періферіко та Сан Антоніо більше ніж місяць.
На мосту. Там нічого не трапляється.
Терезу навіть намагались відсторонити від служби.
В міністерстві її залякували та тиснули на неї, змушували підписати звільнення.
Алонсо став просто дияволом.
Мене відіслали за чотири райони
стояти на посту серед вулиці,
де взагалі не було злочинної активності.
Де не було туалету, не було де поїсти.
Ми прийшли поговорити з начальником:
«Що все це значить? Ви забрали авто,
наказали нас стоянням на посту.
Скільки це триватиме?
Він сказав: «Це не моє рішення. Так наказали зверху.
Доки ви не здастеся».
Начальник сказав:
«Я переведу тебе, але поставлю її туди доки вона не зламається».
Я сказав: «Зламаєте її — я прийду по вас.
Якщо керівництво не слухає, то я шукатиму інші рішення».
Я відчуваю, що офіцер поліції незахищений в усіх значеннях.
Для нас немає жодних гарантій.
Немає захисту керівників і немає захисту громадян.
Іноді, як я вже казав,
я відчуваю сором за те, що я офіцер поліції.
Через страх,
з яким тебе сприймають люди.
З цієї причини я сказав дружині та колегам,
що мені все це остогидло.
Ви вважаєте себе лише жертвами?
Ну ось.
Гарне питання.
Ми служимо власним цілям.
Ми бовдури.
Поліцію звинувачують в корумпованості.
Кажуть, що часто…
офіцери поліції…
зловживають своїми повноваженнями.
Але ніхто не задумується, чому ми це робимо.
Дехто з колег каже:
«Знаєте, що? Я не роблю цього, бо матиму проблеми».
«Чому не роблю? Бо не хочу проблем».
«Не люблю, коли мені дають гроші».
«Не люблю вимагати».
Але багато хто вимагає. Вони це роблять, чи ми це робимо —
іноді буває,
що просимо гроші.
Бо, загалом кажучи, корупцію не зупинити.
Хто у виграші? Думаю, всі.
Починаючи з громадян і закінчуючи офіцерами та начальством.
Чому? Якщо хтось не зупиниться перед знаком «стоп»,
чи вчинить якесь інше правопорушення,
чи його захочуть затримати,
то іноді він не хоче доводити справу до суду — ось, звідки все починається.
Поліцейському не треба навіть просити.
Громадянин знає, що вчинив правопорушення,
тому сам пропонує гроші.
Якщо ти знаєш про свої потреби, від самого початку зміни,
то скажеш собі: «Це мій шанс».
Це нерозривно пов'язані речі, бо те, що мені дають,
я даю начальнику відділка, той — своєму шефу, і так далі.
Усі наші потреби сходяться в одну точку.
ПОЛІЦІЯ КУРСАНТ
Мені треба мати в кишені щонайменше 400 песо,
щоб йти на роботу.
Десять песо отримує зброяр.
Чому? Бо я маю отримати бронежилет.
Такий, який ми носимо на вулицях. І якщо я хочу, щоб він був хороший,
а не зношений — я маю заплатити.
Якщо хочеш отримати хороший пістолет… Особисто я люблю П'єтро Беретта.
То заплати десять песо.
А тепер помножте 10 песо на 15 робочих днів.
Якщо хочеш отримати патрульне авто — заплати вхідну плату
керуючому автопарком.
Знайте своє місце.
Кожні два місяці після сплати податків я отримую близько 1100 песо.
Спробуйте прогодувати на це родину.
Спробуйте оплатити їжу, транспорт.
Предмети першої необхідності.
Я б віддав що завгодно за те, щоб бути таким поліцейським, яким я був.
Прокидатися радісним і хотіти йти на роботу.
Бажати…
Бажати допомогти.
Я поліцейська. Яке розчарування.
Кар'єра в поліції не відповіла очікуванням, які я мала.
Якщо мені платять незалежно від того, роблю я щось чи ні —
то навіщо старатися? Ось гірка правда.
Після цілодобової роботи, яку я почав робити з любові до справедливості…
мене змусили…
вважати, що це повне лайно.
Можу сказати, що за 17 років
найкращим часом було навчання в академії.
Це так чудово і захопливо — проходити це навчання.
Мені дуже подобався муштровий вишкіл
чи військова підготовка о п'ятій ранку.
Іноді я глибоко вдихала і дивилась вгору, окрилена.
На горизонті видно лише пагорби, більше нічого.
Й іноді мені хотілось плакати.
Не від суму, а від радості. Це було приємне відчуття.
На екзаменах в академії
тест на рішучість був останнім.
Мої колеги сказали:
«Ти вже отримала бали за фізичну підготовку.
Залишився лише тест на рішучість».
І я відповіла: «Я не стрибатиму. Я не вмію плавати».
До нас прив'язували тонку мотузку і казали: «Стрибай».
Головне — рішучість.
Пливти не треба, лише проявити рішучість.
«Щойно ти стрибнеш, ми тебе дістанемо».
Але це була брехня, бо вони чекали, доки ти мало не потонеш, перш ніж витягнути.
Ну ж бо!
Коли я витиралася після стрибка, я вся тремтіла.
Я була налякана, відчувала страх.
Коли страх та збудженість стихли,
я відчула задоволеність, подумала: «Що ж, я стрибнула».
Вдома я сказала: «Я стрибнула з трампліна». Мені не повірили.
«Як?» Я показала їм синці та все інше,
але відчувала задоволення від того, що зробила це.
І ми досі разом.
Я сказала: «Я піклуватимусь про тебе, а ти — про мене».
І дня не проходить, щоб я не сказала йому, як я люблю і ціную його.
Він каже: «Я відчуваю». А я: «Ні, я просто так кажу».
І що ви думаєте?
Ми досі разом.
Бачачи, що робить поліція, ми думаємо покинути її
та вирішуємо, що робити далі. Лише ми вдвох проти усіх.
Що ви думаєте?
ВЗИМКУ 2019-ГО РОКУ ТЕРЕЗА І МОНТОЯ
ПОКИНУЛИ ПОЛІЦЕЙСЬКУ СЛУЖБУ В МЕХІКО
Переклад субтитрів: Андрій Гриник