Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg hedder Pete Docter og er Chief Creative Officer hos Pixar.
Jeg har været hos Pixar i over 30 år.
Jeg har arbejdet med storyboards, animation og som instruktør.
Pixar har ændret sig meget, men kernen er præcis den samme.
Vi begyndte i en noget interimistisk bygning.
Vi var vist 112 personer, dengang vi lavede "Toy Story", -
- og alligevel var det en meget personlig historie.
Det var vores egen historie, vi fortalte -
- for at finde ud af: "Hvad er jalousi?"
"Hvad gør vi, når vi konfronteres med nogle, der er bedre end os?"
Og alle den slags emner var på spil i den film.
Jeg voksede op i et kedeligt forstadskvarter i Minnesota.
Det gik op for mig, at alle mine film, om monstre, -
- om en gammel mand, der flyver sit hus til Sydamerika, -
- en lille pige, der flytter til San Francisco ...
Det er meget personlige historier. De udspringer af min egen livshistorie.
Vi tænkte: "Hvordan kan vi lukke nye idéer ind -
- og tage chancen med folk, hvor vi har en god fornemmelse?"
"Den der person har noget."
"De vil have noget på hjerte."
SPARKSHORTS PIXARS KORTFILMPROJEKTER
SparkShorts-programmet er relativt nyt.
Vi ville give en række storytellere chancen for helt kort at fortælle os, -
- hvem de er, og hvilke historier de har.
Pixars kortfilmshistorie er interessant, -
- fordi Pixar i sin spæde start udsprang af kortfilm.
Især kortfilmen "André and Wally B", -
- som er den første animerede computergenererede film.
Kortfilm blev en del af firmaets dna.
RØDES DRØM (1987)
Vi fik dem til at afprøve nye teknologiske idéer -
- i takt med computergrafikkens udvikling. Alt sammen inden "Toy Story" blev lavet.
GERIS SPIL (1997)
En del af filosofien bag kortfilmene var, at vi ville tage nogle chancer.
DELVIST SKYET (2009)
Der var lidt den tanke, at vi ikke havde meget at miste, for ingen kendte os.
Vi kunne tillade os at gamble en del.
Så vi sagde: "Hvad nu, hvis vi laver noget med et meget mindre budget -
- end vores gængse kortfilm?"
Vi lader instruktørerne fortælle lige den historie, de har lyst til.
Og vi giver personen seks måneder til det.
Vi oprettede SparkShorts-programmet, -
- fordi vi ikke vidste, hvor meget talent vi overså -
- ved ikke at give folk chancen.
Vi ville se, hvad de storytellere kunne helt uden filter.
Vi ville ikke stå i vejen.
Vi kan kun udvikle de gode historier til spillefilmene -
- ved at indlemme den næste generation.
Vi kan ikke vente 20 år med at få dem i gang.
De skal i gang nu.
Jeg hedder Aphton Corbin.
Jeg er story artist her på Pixar Animation Studios.
Jeg har altid følt mig tiltrukket af at skrive og dele historier.
Som barn lavede jeg små tegneserier, som jeg hæftede sammen, -
- så det blev en lille historie, jeg kunne give folk i fødselsdagsgave.
Og da jeg var lille, instruerede jeg min og min søsters leg.
"Sådan taler den karakter ikke. Gør det forfra på den her måde."
Lige siden jeg blev ansat hos Pixar, har jeg vidst, jeg vil være instruktør.
Det er en stor ting at sige: "Jeg vil være instruktør."
Jeg vidste, der kunne gå lang tid, -
- men jeg vidste også, at jeg i sidste ende ville instruere.
Aphton gjorde et stærkt indtryk, lige med det samme hun kom hertil.
Hun fik meget hurtigt ry for -
- at være en, som havde noget at sige, som alle gerne ville høre, -
- uanset hvor hun var.
Jeg arbejdede med Aphton på "Sjæl".
Hun fandt på visualiseringen af vejlederne i "Sjæl".
SJÆL (2020)
Hun er en meget talentfuld story artist med sjove, skæve idéer. Man tænker:
"Hvor kom det lige fra? Det er jo genialt og herligt langt ude."
Jeg hedder Louis Gonzales, og jeg har været hos Pixar i snart 20 år.
Lige siden jeg begyndte med animation, har jeg konstant følt mig udfordret.
Jeg var glad for alle slags opgaver hos Pixar.
Det var en oplevelse for mig og ikke bare et job.
Jeg har været så heldig at være en del af helt særlige film, -
- som mange mennesker elsker, og det har jeg spillet en lille rolle i.
Men næsten 20 år senere tænkte jeg: "Hvad vil jeg ellers prøve?"
"Hvor skal jeg hen med min karriere?"
"Måske kommer jeg ikke til at prøve at være instruktør."
Louis har været her meget, meget længe.
Han er en formidabel story artist.
MODIG (2012)
Han er fantastisk kreativ.
Storyboard af Louis Gonzales
Louis har arbejdet på Brad Birds film såsom "De utrolige".
Han har en helt unik synsvinkel.
DE UTROLIGE (2004)
Han har vakt utroligt skønne karakterer til live.
Han er en god idégenerator.
Man er altid nysgerrig:
"Hvad kan den fyr diske op med, hvis han får chancen?"
"Hvilke historier vil han fortælle?"
Et års tid inde i min første film, "Toy Story 4", -
- fokuserede jeg kun på at få lavet et så godt storyboard som muligt.
Så en dag fik jeg en mail: "Du skal bare vide, -
- at du er i spil til at instruere en SparkShort."
For lidt tid siden kontaktede Lindsey og Jim mig.
Jeg var bange for, de ville fyre mig.
Men de sagde: "Hvad vil du gerne lave?"
"Kan jeg bare få lov til selv at vælge?"
Det var ikke ...
Jeg troede ikke, jeg havde noget at skulle have sagt.
Og så sagde de simpelthen: "Hvad med at lave en SparkShort?"
Noget af det fede ved SparkShorts-film er, at du virkelig må blotte dig.
Du kan ikke gemme dig, for det er dig, der er attraktionen.
Det giver et ret stort pres på dig.
Du må finde ud af, hvad du kan byde på, -
- og hvordan du giver nok slip til at lade andre bidrage med noget.
Når vi forklarer instruktørerne reglerne for at lave en SparkShort, -
- siger vi: "Det skal være en historie."
"Den kan være computergenereret, den kan være i 2D."
"Og den skal være for alle."
Vi forsøger at lave dem på seks måneder.
Men derudover er der ingen regler.
SPARKSHORTS-INSTRUKTØRER PRÆSENTERES
Vi har nu udvalgt instruktørerne til 2020's SparkShorts-film. Og de er:
Louis Gonzales!
Da vores navne blev offentliggjort på mødet, -
- havde jeg ikke forventet en så overstrømmende reaktion.
Det føltes bare, som om alle hos Pixar virkelig heppede på os.
De vil se os fortælle historier.
Det var helt utroligt for mig.
Men det lagde også et vist pres.
Når folk støtter dig på den måde, vil du bare ikke skuffe nogen.
Da de først spurgte, om jeg kunne tænke mig at lave en SparkShort, -
- sagde jeg: "Nok ikke. Lad mig tænke over det."
Men det gik op for mig, -
- at jeg bare var bange for, at jeg ville gøre det elendigt -
- og smadre lige ind i muren og slå alle tænder ud.
Jeg var bange for fiasko.
Da jeg indså, at jeg var bange for en fiasko, -
- en kreativ fiasko inden for det felt, jeg er så god til som story artist, -
- tænkte jeg: "Jeg skal løbe direkte ind i den mur og bryde igennem den."
Det var ret vildt, den dag de afslørede vores navne.
Jeg var stadig usikker over at være blevet udvalgt.
Jeg var bange for, at det skete for tidligt.
Og jeg var usikker på mine evner som teamleder.
Hvad ville folk mon tænke?
Ville de sige: "Aphton? Hun har ikke været her ret længe."
"Hvad kan hun lave?"
Og Louis er en fantastisk story artist, -
- som har arbejdet på en masse film, jeg er opflasket med.
Jeg tænkte: "Så vi skal lave en samtidig? Helt cool. Slet ikke noget pres der."
Folk er tit nysgerrige og spørger, hvordan vi laver filmene.
Men der er ikke ét svar. Hver film er forskellig.
Man starter altid med en idé.
Men derfra prøver man måske at skrive et manuskript eller en slags synopsis.
Måske er der en, der tegner idéen i storyboardform.
Selv enkelte tegninger kan nogle gange rumme hele konceptet.
Først var jeg overrasket og skræmt fra vid og sans, men så kom mine idéer.
Et øjeblik tænkte jeg, at jeg måske skulle lave noget uhyggeligt, noget horroragtigt.
Der findes meget få animerede horrorkortfilm.
Det kunne være sjovt og have noget kant.
Men det var en stor nok udfordring bare at lave en film.
Jeg behøvede ingen benspænd -
- fra en helt ny genre, som jeg aldrig har arbejdet med før.
Jeg har hele tiden vidst, historien skulle handle om at være en akavet ung voksen.
Jeg er jo selv i tyverne, -
- så følelsen af, at man gør noget helt forkert, kan af og til være stærk.
Jeg lavede en tegneserie om det for lysår siden.
Når man er 26, føler man sig nogle gange som en voksen.
Men andre gange føler man sig som to børn oven på hinanden.
Men det er bare en oneliner.
Hvordan får jeg det udviklet til en hel historie?
Jeg tænkte over den følelse:
"I dag ser alle mig som den lille pige med kæmpe skulderpuder."
"Jeg lever ikke op til rollen som voksen."
Eller det øjeblik på kontoret, hvor jeg vrisser ad en -
- og bagefter tænker: "Det kunne jeg have sagt meget bedre."
I stedet regrederede jeg og blev teenager igen.
Den slags idéer dukkede hele tiden op.
"Jeg tror, der er en historie."
Jeg elsker kriterier.
Når man har begrænset tid og et begrænset antal folk, -
- må man lægge en god plan for hver SparkShorts-film.
Det sikre valg ville være at gå efter et stort koncept.
Såsom forældre drikker eliksiren og bliver udstoppede dyr, -
- og til sidst lærer de at blive bedre forældre.
"Wauw, jeg kan animere bamser. Elsker det. Supernuttet."
Men jeg ville et spadestik dybere.
Jeg vidste, historien skulle have en bedstemor.
Som lignede mine bedstemødre.
Der var disciplin og konsekvens, men også kærlighed.
De ville forære dig alt, gøre alt for dig.
Men de ser ikke så imødekommende ud.
Jeg begyndte at kredse om generationskløften som et muligt emne.
Det var vigtigt at trække på min egen baggrund.
Min familie og mine venner skal repræsentere den verden -
- og dens åndedræt.
Det adskiller sig jo fra din og andres verden.
Vi har forskellige verdener.
Min bedstemor Pearl, som nu er død, var en stærk personlighed.
Min datter var ikke gammel nok til at få et forhold til hende.
Men som lille havde hun også en stærk personlighed.
Jeg ville have elsket at se de to sammen.
Jeg elsker at sætte den rene uskyld over for de mere erfarne.
Men karakterer, der er ægte sårbare, -
- får man kun fra en ægte sårbar kunstner.
Kunstneren skal blotte sig.
Det er det sværeste for mig.
Hundrede spørgsmål meldte sig -
- i forsøget på at indfange denne store, tågede idé, der virkede enkel.
Jeg manglede at se lyset.
Noget, der gav mig troen på, at det kunne lade sig gøre.
Så tog jeg til London og besøgte en ven.
Og jeg var inde at se "En sælgers død".
Denne ægtemands livshistorie og hans forhold til familien.
Helt enkelt, men helt klart.
Tænk, hvis min kortfilm kunne vise bare en brøkdel af det, -
- de skuespillere viser, og gøre så stort et indtryk.
Det er det, jeg vil.
Jeg har gemt programmet fra forestillingen for at minde mig om fokus på karakterer.
Hvad kan jeg gøre med en bedstemor, et barnebarn og en hund i en lejlighed?
Jeg må vride en hel masse personlighed ud af de tre, -
- for det er et teaterstykke.
Det er interessant, når folk siger, de ikke var gode til at tegne og holdt op.
Jeg tænkte ikke over, om jeg var god til det.
Jeg skulle bare tegne.
Det var næsten en form for terapi.
Hvis jeg er frustreret, har jeg brug for at tegne. Eller hvis jeg er glad.
Da jeg voksede op, var der ikke mange film med små sorte piger.
De to Disneyprinsesser, som vi klædte os ud som, -
- var Pocahontas og Jasmin, fordi de var lysebrune.
Så da jeg var helt lille, -
- tegnede jeg per automatik lyst hår og blå øjne.
Hvis man ikke specificerer andet, er det åbenbart normen.
Der var altid en fra familien, der stillede det udfordrende spørgsmål:
"Hvorfor tegner du kun hvide mennesker?"
Fordi!
Det var frustrerende at forsøge at forklare:
"Jeg ved ikke, hvorfor I spørger mig. I kender selv svaret."
Nej, far! De er i Japan
"Jeg tegner det, jeg ser. Og folk vil kun se hvide mennesker."
"Ellers ville der være sorte i tv."
Det var utrolig hårdt at komme ud over det.
Du kan ændre det.
Det var svært at vænne sig af med.
Jeg måtte springe ud i det.
Jeg ville tegne karakterer med forskellig etnicitet.
Det føltes rigtigt og ægte. For det er det, jeg selv kender.
Og så blev det til, at medmindre jeg blev bedt om andet, tegnede jeg sorte.
Ellers tegner jeg kun farvede folk.
Lad mig se, hvornår en lærer siger noget til det.
Men ingen lærer sagde noget. Det ville ellers have været en spændende samtale.
Og så blev det bare normen.
Hvorfor tegner du så mange sorte karakterer?
Hvis jeg ikke gør det, hvem gør så?
SJÆL
Da jeg kom til Pixar, kendte de mit arbejde.
Så jeg tænkte: "I ved, hvad I får."
Det var en åbenbaring for mig at arbejde på "Sjæl".
For som et hvidt barn i USA -
- havde jeg set tusindvis af karakterer, som repræsenterede mig.
Joe Gardner i "Sjæl" er vores første afroamerikanske hovedrolle.
Jeg ville se verden fra hans perspektiv, -
- og det var en læringsproces for mig.
Aphton bidrog helt utrolig meget til vores storytelling.
At komme her og blive ved med at sørge for diversitet, -
- hvad angår stemmer og karakterer, er vigtigt.
At stille spørgsmål.
"Hvorfor er karakteren hvid? Er der en konkret årsag?"
Nogle gange er der ikke. Ofte er der bare en, der har tegnet en smiley.
Og senere i forløbet blev det så til en hvid karakter.
Jeg vil udfordre det og gøre folk mere åbne over for -
- at finde en måde, hvorpå vi skaber mere diversitet.
Vi har alle følelser og oplevelser, vi kan forholde os til.
Det er fedt for mig at vænne folk til at se almindelige historier -
- gennem en sort karakters synspunkt.
Det håber jeg på, mine film vil gøre.
VOKSENLIV (2021) Gia karakterdesign
Den oprindelige historie beskrev en dag i karakteren Gias liv -
- på hendes 21-års fødselsdag.
I mit hoved var det tanken, at i stedet for at blive ældre og mere moden -
- kommer der flere børn ind under hendes trenchcoat.
Der skulle være 21 børn derinde.
Men det holder jo ikke. Jeg måtte nøjes med nogle stykker.
Jeg forsøgte at skære ind til benet og finde de vigtigste alderstrin.
Det blev den etårige, der omfatter babyen.
Lutter følelser.
Og den tiårige, som for mig repræsenterer selvsikkerhed.
"Det kører bare." Man tror, man ved alt, i den alder.
Og den sekstenårige, midt i puberteten, det føltes rigtigt.
Det at være 16 er for mig at være superfølsom og usikker på alt.
Så de supplerede hinanden godt.
Jeg håber, filmen giver mening.
Du kan ikke adskille storytellerens oplevelser fra -
- den type historier, som vedkommende fortæller.
Det kan ingen storytellere undslå sig.
Vi drages mod de ting, som vi havde i vores opvækst, og som vi kan lide.
Jeg har det, som om det aldrig forsvinder.
Som ung havde jeg en stærk vennekreds.
De var mit slæng, vi havde et graffiticrew.
Jeg elskede dem højt. Alt handlede om kunst.
I crewet var vi flere nationaliteter, -
- forskellige kulturer. Og det var bare os mod verden.
Jeg elskede, at kunsten stod for at dele.
Uanset hvem du var, handlede det kun om kunsten.
Det var sjovt at rende rundt i L.A. -
- med sin spraymaling og spurte fra strisserne -
- og hoppe ud ad busvinduer, hvis chaufføren stoppede.
Det var sjovt, fordi vi lavede ballade, men jeg elskede, at det også var kunst.
Man kunne komme til udtryk -
- og se sig selv i et større perspektiv.
L.A. i 80'erne og 90'erne var altså fuld af bandekrige på hvert gadehjørne.
Ingen så på en brun dreng dengang og sagde: "Gud, du skal da på Harvard."
Snarere: "Åh gud, du skal i fængsel."
"Du er jo graffitikunstner."
Og vi ville jo egentlig bare gerne ses.
JEG FIK! DIG TIL AT KIGGE
Jeg søgte ind på kunstskoler, men mine forældre havde ikke råd.
Jeg forsøgte at få et legat eller noget lignende, -
- men jeg havde elendige karakterer.
Jeg tog ikke skolen så alvorligt, som jeg burde, for jeg tegnede hele tiden.
Mine forældre var skønne. De støttede mig altid i at tegne.
Men de var buschauffører.
Mine forældre sagde bare: "Fedt, at du tegner. Vi støtter dig."
"Men hvad med at køre bus?"
Og jeg ville ikke være buschauffør. Det ville føles som en sovepude.
Men det skubbede mig i retning af -
- at kunne leve af at tegne.
Det, jeg kunne forestille mig, -
- var grafisk design til T-shirts, udsmykning af butiksfacader, -
- altså at arbejde med airbrushing.
Det var en forretning, man kunne banke op i det små.
Men kunne det forsørge en familie?
Jeg ledte efter det helt rigtige og tænkte, at det måtte være tegneserier.
Jeg blev vild med tegneserier i highschool.
Jeg elskede Hernandez-brødrene. Jaime, Berto og Mario.
Jeg elskede deres arbejde. Det var ét stort miks -
- af de karakterer, der boede i mit kvarter.
Mest latinamerikanere.
Det lignede min verden, men de kom ud på eventyr.
De var i det ydre rum.
"Det her er fantastisk. Anderledes."
Tegneserier gjorde mig endnu mere klar på at fortælle historier.
Min datter elskede at klæde sig ud, da hun var lille.
Hun havde et tigerdyrkostume og elskede at danse rundt i det.
Hun havde det på i dagevis.
Da jeg udviklede idéer til den lille pige, -
- tegnede jeg hende først som en lille pige klædt ud i et kattekostume.
Hun skulle være en uskyldig, lille fireårig, -
- fuld af den energi, gejst og fantasi, som børn på den alder normalt har.
Små børns følelser er grænseløse, -
- så du kan have: "Jeg er glad, jeg er trist, jeg er vred, jeg er kåd" -
- inden for fem-ti minutter.
Så jeg havde en sej bedstemor, som fik besøg af sit superenergiske barnebarn.
Hun skulle bare være over bedstemoren hele tiden.
Bedstemor siger: "Jeg elsker dig, men jeg har andre planer lige nu."
Der skulle være en grund til, at hun gjorde så meget for at holde pigen væk.
Jeg udforskede bedstemorens rolle.
Hun skulle ikke bage småkager som en bedstemor fra en 80'er-tv-serie, -
- men være en, jeg kender.
Så den rygrad, som jeg husker fra mine bedstemødre, -
- ville jeg forsøge at plukke fra, tage nogle forskellige sider af dem.
Så tænkte jeg: "Hvad nu, hvis hun elskede wrestling?"
Men det giver associationen: "Nå, du er latinamerikansk. Er hun også det?"
"Hun var en luchador, ikke?"
Og jeg må bare sige: "Nej. Hun elsker wrestling på samme måde som sæbeoperaer."
Det er det samme, bare mere fysisk.
Det er det, hun elsker at se i tv.
Så jeg tænkte, det føltes rigtigt.
Det er ikke en tilfældig beslutning, der gør hende interessant.
Det har rødder i noget ægte.
Så jeg vidste, at nu var den hjemme. Sådan begyndte jeg.
Jeg laver mest digitale storyboards, -
- men når jeg brainstormer idéer, tegner jeg nogle gange først på papir, -
- små skitser.
Så jeg kan begynde at få styr på de skud, jeg har i hovedet, -
- og visualisere nogle af de nøglescener, -
- jeg vil vise i min kortfilm.
Jeg arbejder på introkonversationen mellem Gia og hendes søster Nicole.
Jeg skabte søsterkarakteren ved at modellere hende over min egen søster.
Min søster er min bedste ven. Der er kun to år imellem os.
Det er rart at have en, der er så tæt på ens egen alder -
- og ved, hvad man går igennem.
Idéen med at gå i byen med ens søster på sin 21-års fødselsdag -
- var nem at relatere til og meget sød.
Jeg kunne virkelig godt lide deres indbyrdes forhold.
Så tænkte jeg på omgivelserne.
Først tænkte jeg på et kontor.
Hun startede med at tale med venner ved vandkøleren -
- som tre karakterer stablet oven på hinanden.
Og hvis så nogle af hendes venner ville tage hende med på en klub, -
- så kunne hun få en nedsmeltning der.
Men jeg arbejder ikke selv på et typisk kontor, -
- så det virkede uægte.
Og så tænkte jeg, at jeg helt skulle droppe kontoret -
- og lade alt udspille sig på klubben.
Jeg er selv et indadvendt hjemmemenneske, -
- så der var noget ægte over at tage et sted hen, -
- hvor man skal more sig, men faktisk gør alt andet.
Det føltes rigtigt. Så var der én konkret lokation, -
- og det strammede hele historien op.
Så bedstemoren skal være først i 50'erne, ikke?
Ikke så gammel, at hun har ondt i hoften.
Hvad tænker du om hendes hår? Det er altid svært.
Instruktøren er den primære storyteller.
Og instruktøren kan støtte sig til produceren.
De skal forholde sig til en masse uventede situationer, -
- og de skal hele tiden overveje: "Kan det gøres bedre, hurtigere, billigere?"
Min partner skulle være en, der holdt mig i ørerne, -
- for jeg vil ikke have blinde vinkler.
Jeg ville vide, hvem Courtney var.
Du har arbejdet i mange afdelinger. Hvad kan du bedst lide?
Noget af det vigtigste for mig er godt samarbejde, som får tempoet op.
Jeg hedder Courtney Kent.
Jeg har været hos Pixar i over 13 år.
Hvor mange klippere har vi? Hvordan virker det?
Jeg har en liste med mulige folk. Vi kan tage en snak med dem alle.
Jeg endte med at være med til at udvikle -
- den allerførste SparkShorts-kortfilm, "Smash and Grab".
Siden da har jeg sagt, -
- at hvis jeg kan få lov at producere en SparkShort, vil jeg meget gerne det.
Louis og jeg blev sat sammen uden at kende hinanden.
Det var på én og samme tid skræmmende og spændende.
Det føles som et arrangeret ægteskab.
Jeg var meget nervøs. Jeg følte, jeg havde meget at bevise.
Jeg havde jo ikke været producer før. Man føler, man ikke ved, hvad man laver.
Men så snart vi begyndte at tale om historien og dens fokus på familie, -
- jeg har selv en lille datter, -
- fandt vi hurtigt sammen om noget, der gav os fuld fart fremad.
Produceren er i høj grad instruktørens partner, -
- men også på en måde lederen af holdet.
Vi beder SparkShorts-producerne om at finde folk, de stoler på, -
- og bruge de folk til at få instruktørens vision op på det store lærred.
Jeg fik at vide, at jeg havde fået en producer, som hed Erik.
Jeg kendte ham ikke, og min første reaktion var:
"Jeg kan godt klare det selv."
Jeg vidste ikke, hvad det forhold kunne.
Og så begyndte jeg at forstå, hvordan vores dynamik ville være.
Jeg hedder Erik Langley.
Jeg har været hos Pixar siden 2004.
Så det nærmer sig 16 år.
Det er første gang, jeg producerer en SparkShorts-film.
Aphton vidste lige fra begyndelsen, hvilken historie hun ville fortælle, -
- og holdet kan ikke ønske sig mere -
- end en instruktør, som ved, hvad hun vil have.
Det største hold på denne film bliver animationsholdet.
Jeg forestiller mig, at animatorerne vil spørge:
"Hvad sker der med den frakke?"
"Har du en idé om, hvordan ... Hvor tit skal vi vise dem derinde?"
Vi ville give animationsholdet vores pitch, -
- så de kunne se, hvordan historien og karaktererne skulle være, stilen ...
"Det er op til jer." Så bliver det sjovt for dem.
Nogle gange kan animatorerne selv vælge deres projekter, -
- så man vil overbevise dem om, -
- at ens idé er spændende, og at det bliver en sjov opgave.
Alle 70 animatorer var i screeningsalen, -
- og de har ry for at være nogle hårde nysere.
"Vi er klar. Underhold os så."
Det var min første store pitch til en forsamling.
Det er nervepirrende, kæmpestort.
Hvordan din film klarer sig, -
- kommer an på forholdet mellem dig og animatorerne.
Hver gang man skal lave en præsentation foran flere hundrede mennesker, -
- vil man nok have lidt sommerfugle i maven.
Hej med jer, animatorer.
Tak, fordi vi må forstyrre jeres møde. Jeg hedder Erik. Jeg er producer.
Jeg hedder Aphton, jeg instruerer. Skal jeg bare trykke her for at starte?
Vores arbejdstitel lige nu er "Voksenliv".
Jeg håbede bare, jeg kunne huske alt det, jeg havde tænkt mig at sige.
Det sker, hver gang jeg går ud.
Jeg overvældes af alle de folk, der har styr på det hele.
Det er de der øjeblikke på kontoret, hvor man ikke fik sagt det helt rigtige.
Jeg viste pinlige barndomsbilleder. "Det kan de nok godt lide."
16
"Jeg hader det, de elsker det."
Bemærk de fingerløse nethandsker. Hurtigt videre.
Aphton har et meget spændende koncept.
Hun var sjov, hun havde styr på sine karakterer. Det var en god pitch.
Værsgo.
Jeg var der i processen, hvor jeg kendte mine karakterer -
- og omgivelserne, men manglede historien.
"Hvilken historie repræsenterer mig bedst?"
Og jeg tænkte: "Den skal handle om en 50-årig bedstemor og hendes barnebarn."
Jeg tænker: "Ingen gider da arbejde på den her kortfilm."
For det lød ikke spændende.
Så jeg tænkte, at jeg var nødt til virkelig at bruge mig selv.
- Der var den. Kom så! Sådan. - Hun elsker wrestling.
Jeg ville understrege, hvem jeg er, og hvordan jeg gør tingene.
Den lille pige er en syg wrestler.
Få nogle tændt på opgaven.
Bedste trækker hende ned, svinger rundt, vender på hovedet.
Alt det, man ikke må gøre med små børn, vil den her bedstemor gøre.
Tak!
Det blev flot modtaget. Folk var pænt oppe at køre.
Bagefter kom animatorer op til os begge og sagde, at historien var rigtig sjov.
- Daniel. - Godt gået.
Takker, bro.
- Det gjorde I godt. - Det gjorde I også.
Vores pitch fik en god respons.
Folk var begejstrede og ville gerne arbejde på filmen.
I min karriere er jeg altid blevet smidt ud på det dybe -
- og har selv måttet finde ind på land.
Jeg har ikke gået på kunstskole, så jeg har ikke den mentalitet, -
- som man udvikler sammen, når man går i skole og finder fælles fodslag.
For mig har det meget handlet om selv at regne det hele ud.
Da jeg som ung hang ud i tegneseriebutikken -
- med mine venner, mødte jeg den her fyr, Johan.
Han var med i en mentorordning og sagde:
"Har du overvejet animation?"
Jeg sagde: "At se animationsfilm?" Han sagde: "Nej, som et arbejde."
"Kan jeg det?"
"Vi laver en portfolio og skaffer dig et animationsjob."
"Jeg har intet at miste. Jeg vil leve af at tegne."
Så jeg burede mig inde og stod tidligt op.
Jeg sad ved mit lille skrivebord og lavede skitser og tegninger -
- hver dag i omkring otte måneder og fik lavet en portfolio med tegninger.
Jeg gik i zoologisk have og sad og tegnede.
Og på museer.
Hvor jeg end kunne smutte hen for at lave gratis, hurtige skitser.
Og til sidst havde jeg så en portfolio. Hold nu op!
Jeg søgte ind på flere filmselskaber. Nogle af dem sagde pænt nej tak.
Men Warner Bros. Feature sagde: "Ja, du kan starte her som praktikant."
Jeg spurgte, hvad det gav.
Warner Bros. blev min kunstskole.
Jeg fik en masse muligheder på "Drengen og jern-kæmpen".
Jeg lærte noget hele tiden.
DRENGEN OG JERN-KÆMPEN
Arbejdet på "Drengen og jern-kæmpen" var en af min karrieres bedste oplevelser.
Brad Bird var en vild energibombe. Han var den kraft, der fik os videre.
Alle andre måtte holde godt fast for at følge med.
Brad gav mig chancen for at vise, hvad jeg kunne.
Konceptkunst af Louis Gonzales
Det var ikke en dom. Det var bare:
"Her er opgaven. Gør du det godt, får du mere."
"Giv mig endelig mere. Jeg vil lave animation for enhver pris."
Jeg elsker det. Uden "Drengen og jern-kæmpen" -
- havde jeg ikke arbejdet for Brad. Og ville ikke være hos Pixar nu.
Jeg syntes, Pixar var et underligt sted, da jeg startede.
Da jeg kom dertil, var alle bare vildt flinke, og jeg tænkte:
"I er så falske. Jeg har gennemskuet jer."
Folk her gik op i at lave fede ting, og det var jeg vild med.
Men når man går ind på et animationsselskab, -
- står der actionfigurer på alle bordene, -
- al mulig sjov og ballade. "Det der er slet ikke mig."
"Sådan er jeg ikke." Det føltes som en helt anden verden.
Jeg tog hul på en lang proces, hvor jeg skulle finde min plads i det.
Men samtidig arbejdede jeg 14 timer om dagen mindst seks dage om ugen.
Når man har børn, har man et ansvar.
Familien betyder alt for mig.
Det var svært at finde balancen med job og familieliv.
Vælger jeg min karriere, eller vælger jeg ungerne?
Det er det svære.
Da jeg fik den idé, at der skulle være tre børn oven på hinanden under frakken, -
- var jeg nødt til at sælge idéen som noget, -
- der ikke ville blive dyrt og svært.
Og den bedste måde at få det til at se lækkert og smukt ud var at gøre det i 2D.
VOKSENLIV Karakteren Gia, 360 grader
Forskellen på 2D- og 3D-animation er, -
- at 3D er computergenereret og kan vise dybde i tre dimensioner.
2D er flad og håndtegnet.
Der var blevet lavet to SparkShorts i 2D, "Kitbull" og "Kaninhulen".
KANINHULEN
Så der var nok erfaring med det til at sige: "Lad os prøve at lave den i 2D."
Den er fed, Rachel.
Jeg fortalte dig, hvad jeg ville have, og så sagde du fluks: "Værsgo."
- Det er jo mit arbejde. - Ja.
Jeg arbejder med Rachel, som designer mine karakterer.
Jeg havde overvejet selv at gøre det, -
- men jeg ville også koncentrere mig om min nye opgave som instruktør.
Og instruktøropgaven virkede som en vigtig ting for mig at lære.
Jeg er helt vild med den her.
Der har vi gjort noget sjovt med hendes hår.
Jeg kan også bedre lide ansigtsfaconen.
Det blev vigtigt for mig at finde min egen stemme som instruktør -
- i den her vanvittige SparkShorts-proces.
- Skal vi ...? - En seddel?
- Instruktørens post-it. - Ja. Sæt du bare en på.
Er det okay, jeg lige nyder det?
- Det er stort. - Jeg kan lide den her!
Jeg er vild med den her. Især hovedet.
Jeg spolede tilbage og så på de ting, der har formet mig og fået mig hertil.
Som barn elskede jeg animationsfilm og tegnefilm.
Især Disney-tegnefilm.
I highschool valgte jeg et animationskursus.
Aphtons highschoolprojekt
Jeg sad på mit værelse og tegnede og hæftede siderne sammen.
Jeg var optaget af at se tegningen blive vakt til live, -
- og så hørte jeg om forskellige kunstskoler.
Jeg var mest tiltrukket af CalArts, -
- fordi skolen er grundlagt af Walt Disney.
"Jeg skal bare på den skole."
Så snart jeg blev færdig på highschool, søgte jeg ind på CalArts, -
- men jeg kom ikke ind. Jeg begyndte på det lokale college i stedet.
Jeg arbejdede en hel del på McDonald's for at få en indtægt.
Jeg tænkte: "Vil jeg nogensinde komme til at lave animation?"
Men jeg arbejdede på min portfolio.
Og i løbet af det år til halvandet tænkte jeg meget over, -
- hvem jeg var som kunstner.
Jeg var meget inspireret af japansk anime.
Så jeg prøvede at tegne -
- med de her meget lette animestrøg med en stiftblyant.
Og på den anden side prøvede jeg at lave smukke skitser i Disney-stil.
En gang imellem sad jeg bare og tegnede for sjov -
- og lavede fjollede, små tegneserier.
SLADREHANK!
Og folk var rigtig glade for dem.
Jeg sagde: "Nej, det er ikke min tegnestil. De er ikke gode."
Men folks respons blev ved med at være overstrømmende.
Kom op! Det er fint.
Og så begyndte jeg at være mere tilfreds med den stil.
Og jeg lavede en portfolio og søgte igen ind på CalArts.
Aphtons ansøgningsportfolio
De kunne rigtig godt lide den, og jeg blev optaget.
Planen var at dimittere hurtigst muligt, -
- for det var en sindssygt dyr uddannelse.
Så jeg sagde: "Jeg går der et år. Måske to."
"Pixar vil elske mit arbejde, jeg bliver headhuntet, og det var så det."
Men sådan skulle det ikke gå.
Jeg havde nerver på de fire år og tænkte:
"Hvorfor bliver jeg ikke opdaget? Hvad gør jeg forkert?"
"Hvad vil filmselskaberne have?"
Jeg havde brug for at modnes.
Jeg skulle have tid til at lære at vise mere af mig selv i mine tegninger.
Jeg skulle finde min egen stemme.
En af mine lærere sagde, jeg skulle oprette en Tumblr-profil.
Så jeg brugte Tumblr til at lægge ny kunst op hver uge.
"Pyt med, om det er grimme tegninger."
Du er ret flot af en sort pige at være.
Har du nogensinde følt dig som en fremmed i dit eget hjem?
Da begyndte jeg at tegne mig selv i tegneserier for første gang.
Og jeg beskrev min opvækst i Sacramento, hvor flertallet er hvide.
Når man boede der som en sort familie, -
- fulgte der en hel masse akavede situationer med i købet.
Tegneserierne var rå og hastigt skitserede.
Ville du ønske, du havde lysere hud?
Jeg lagde dem altid op præcis ved midnat.
Så gemte jeg mig på mit kollegieværelse.
"Åh gud, hvad var det, jeg lagde op?" Jeg udleverede mig selv.
Jeg har lige læst en af dine historier.
Måske vil du høre min historie.
Folk sendte mig beskeder og stoppede mig på gangen -
- og følte trang til at fortælle deres egne historier. Mange flere end ventet.
Og alle sagde bare: "Sådan har jeg det også." "Jeg er enig."
"Det her skete for mig."
Jeg syntes, det var meget stærkt, og det kom bag på mig.
Det gav mig modet til at dele mine egne historier på min egen måde.
Tak, fordi du følger mig!
Jeg tænkte: "Hvorfor har jeg spildt min tid på at prøve -
- at være andet end mig selv?"
Og det var sådan, Pixar fik øje på mig.
De kontaktede mig. Og jeg tænkte:
"Af alt det, jeg troede, Pixar kunne være interesseret i, -
- ville det ikke være mine tegneserier om en sort pige."
Jeg er god til at være elefanten i stuen.
Jeg fandt ud af at bruge min ægte historie -
- og hjælpe folk med at se det fra min synsvinkel, -
- og Pixar går meget op i, -
- at historierne har et autentisk udgangspunkt.
Når jeg fortæller en historie, vil jeg have, at det virker ærligt.
Historien er, at barnebarnet kommet på besøg og vil være sammen med bedstemoren.
Bedstemoren skulle i gang med noget, og barnebarnet forstyrrer hende.
Hvordan vil det gå?
Jeg ville have, at bedstemoren havde god fantasi.
For det har små børn.
Jeg ville finde det, der bandt dem sammen.
Hvordan gør vi det visuelt, uden at de skal sige:
"Nå da, kan du lide wrestling?"
"Det kan jeg også. Vi er sådan et godt par."
Jeg ville undgå dialog. Jeg ville se, hvad jeg kunne gøre kun med handling.
Jeg har lavet så mange film med dialog.
"Kan vi ikke lige stoppe talestrømmen?" Jeg elsker animation med mindre tale.
Et af vores mantraer er, -
- at man skal kunne skrue lyden helt ned og stadig forstå vores film.
Storytellingen skal være så klar, og det visuelle skal stå så stærkt.
Da vi lavede "WALL-E", sagde alle:
"Børn vil ikke sidde og se en 25 minutter lang dialogløs indledning på en film."
"De mister interessen." Men faktum er, -
- at børn bruger de første fire-fem år af deres liv på bare at betragte alt -
- og forstå, hvad der sker omkring dem.
De har ingen problemer med at forstå det sprog, de møder.
Så det er en form for kontrakt mellem historien og billedsiden om, -
- at det skal fungere også uden dialog.
- WALL-E! - WALL-E.
Det ville måske fungere bedre med dialog.
Men det skal også kunne fungere uden.
Da vi startede, sagde de:
"I en SparkShorts-film skal I nok nøjes med to karakterer, -
- så sparsom dialog som muligt og højst to forskellige set."
Men Aphtons kortfilm har fem replikbærende roller.
For at sælge idéen skulle der være dialog, -
- for der ligger så meget personlighed i folks sprog.
Så skal der festes!
Jeg bad Erik tjekke, hvor meget dialog der havde været i de tidligere kortfilm.
Og han sagde: "Kun omkring fire sider." Jeg sagde bare: "Okay ..."
"Min får nok lidt mere dialog."
Konceptet med at føle sig usikker og ikke rigtig voksen er lidt komplekst.
Når vi laver en film, -
- har vi en proces, hvor vi laver såkaldte story reels.
Det er groft sagt en rå, håndtegnet version af filmen -
- med midlertidige stemmer og midlertidig musik.
Vi screener dem for at finde ud af, hvad der virker, og hvad der ikke gør.
Man starter med at tænke: "Det her bliver så godt."
Men når man så ser de story reels, siger man: "Ikke så fedt, som vi troede."
For mig ligner det, at Joe ved præcis, hvor han går hen, og har gjort det før.
Det må vi lige justere.
Så piller man det fra hinanden og finder problemerne og samler det igen.
Louis kom fra story-afdelingen, -
- så han havde det fint med selv at tegne sine storyboards.
Så han sidder og grubler over den historie, han vil fortælle.
Han skaber nøglescener, som han føler vil bære historien frem.
Så du har en bedstemor, som sætter sig for at se sit wrestlingprogram.
LØRDAGENS SMASH DOWN
Og i den næste nøglescene dukker barnebarnet op.
De har en konflikt.
Fjernsynet vælter.
Så brydes de lidt på gulvet, og så krammer de hinanden.
Da han havde det på plads, -
- blev tegningerne sendt over til klipperne, -
- og de klippede dem sammen og timede dem.
Jeg smed lige nogle storyboards op for at se, om vi havde noget.
Jeg gav dem til min klipper, så jeg bedre kan fornemme historien.
Og så ville jeg løse problemerne derfra.
Jeg var spændt på at se, hvad vi havde.
Men vi så gennemklipningen, og den var bare forfærdelig.
Mit hjerte sank ned i maven.
Jeg havde mange idéer, der kæmpede om pladsen.
Historien var bare ikke klar.
Men jeg kunne se, selvom den var dårlig, at der var noget at komme efter.
Jeg skulle bare finde ind til kernen. Og så forsvandt jeg ligesom lidt.
Louis blev helt stille.
Og når man står med en instruktør uden en klar vision, -
- er det en stor udfordring.
Så jeg sagde bare: "Okay ... Kommer vi til at lave den her film?"
Min hjerne skulle finde den historie.
Min hjerne forsøger at finde ud af det, den kværner løs.
Jeg vågner klokken tre om natten og sidder i mørket.
Man skal virkelig granske sit sind for at finde noget, -
- der giver genlyd på et andet plan.
Det plan, som ingen af os ser, men vi alle føler.
Den store sandhed.
Skriv det ned, udforsk det i løbet af hele dagen, -
- se det gå fra at være strålende om morgenen, -
- hvor man har nøglen til det hele, til at være usikker på det ved middagstid, -
- klø sig i hovedet, til lige før sengetid, -
- hvor man lægger hovedet på puden og tænker: "Gud, det er skrækkeligt."
"Det går ikke. Hvad skal jeg stille op?"
Baseret på historien, og hvor jeg var, var det helt seismisk.
Jeg gik fra: "Jeg vil lave verdens bedste kortfilm" -
- til: "Jeg kommer til at ligne verdens største fjols."
Det blev bare værre og værre, hver gang jeg prøvede at skrive.
Det var en megaond cirkel.
Det at skrive og skabe isolerede mig, og du føler dig så alene.
Det var den mørkeste tid i mit liv.
"Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre. Giv mig mere tid, Courtney."
Frygten ved ikke at vide, hvad der skete i hans hoved, var hård, -
- så jeg tænkte: "Har vi en historie at fortælle?"
Historien er hjertet hos Pixar.
Og i al den tid, jeg har været her, -
- har jeg oplevet en heltemodig indsats for at forfølge det uden vaklen, -
- indtil vi rammer fuldstændig plet.
Man sætter sig ikke bare ned og har hele historien fiks og færdig.
Det tager lang, lang tid.
Og når det går op for os, at noget ikke rigtig virker, -
- og det hele skal brydes op, så er det bare en del af processen.
Hvis alt bare går glat, -
- er du måske ikke tilstrækkelig opsat på at lave noget stort.
Du går bare tilbage og gennemgår det igen -
- og prøver på at pudse det af igen og igen.
FIND NEMO (2003)
Da vi lavede "Find Nemo", var der i lang tid ingen, der kunne lide faren Marlin.
Vent lidt. Vent til de får rødt.
"Han er irriterende."
Du skulle til at svømme ud på åbent vand!
- Nej, jeg skulle ej! - Det er et held, at jeg var her.
Vi tænkte bare, at vi måtte skrive om og om igen.
Og fortællertricket var først, -
- at det traumatiske øjeblik, hvor barracudaen melder sin entré, -
- ikke lå først i filmen.
Det blev vist i en række flashbacks i løbet af filmen.
- Vi skal give dem navne. - Jeg har ikke glemt det.
Jeg kan godt lide Nemo.
Fint. Så mangler vi kun 99 navne.
Problemet var, at man ikke følte med faren.
Man tænkte: "Hvad er der med ham?" Det var først meget sent i forløbet, -
- at vi måtte indse, at det ikke virkede at bruge flashback.
"Den del er nødt til at komme først."
Ellers føler man ikke med hovedpersonen, og det er man nødt til at gøre.
Clara!
Far er her.
Når man skal fortælle en historie, reflekterer man over mange ting.
Jeg må spørge mig selv om, hvorfor de karakterer er vigtige.
"Hvorfor har jeg det altid i baghovedet? Hvorfor kan jeg godt lide det?"
Man må stille sig selv de svære spørgsmål.
HVAD ER SANDHED?
"Hvad betyder det for dig? Hvad er det, du gennemlever lige nu?"
En af de ting, der vendte det på hovedet for mig, -
- var det øjeblik, hvor fjernsynet går i stykker.
Bedstemoren var hele tiden megairriteret på den lille pige.
Jeg tænkte: "Hvor er hun dum. Hvem vil følge sådan en karakter?"
Det kunne ikke bare være en karakter, -
- der hellere vil se wrestling end være sammen med pigen.
Det giver ingen mening.
Så vi måtte et spadestik dybere og vise, hvad wrestling betyder for hende.
Vi havde brug for at vide og føle, -
- hvorfor hun ville lukke resten af verden ude for wrestling, -
- og hvorfor ethvert besøg er irriterende for hende.
Og i mine øjne var spørgsmålet: "Hvad ville være en skræmmende reaktion?"
Og for mig var det, at hun var sårbar, -
- det mest skræmmende, jeg kunne vise.
Hvis hun bryder sammen og bare tudbrøler -
- og er virkelig ked af den her ... afbrydelse af hendes rutine ...
Det var et stort gennembrud for mig.
Min mavefornemmelse sagde mig, at det var helt rigtigt, -
- men jeg tøvede, for hun skulle ikke ses som en svag person.
Men jeg tænkte: "Det må vi bare gøre."
Man skal blotte sig med sine karakterer.
Du kan ikke fortælle en historie, hvis du ikke også selv viser dig som sårbar.
Der skulle være en grund til, det var noget særligt for Nona.
Jeg havde flirtet med idéen om en afdød ægtemand.
Måske er wrestling noget, som hun havde sammen med sin mand.
Men han er gået bort.
Så begynder det at handle om, -
- at det var den dag, hvor hun mindedes sit livs kærlighed.
Nu graver vi lidt dybere ned for at finde betydningen.
Efter jeg fik manden med, -
- forstår vi nu, at det handler om ham og hende.
Og nu har det en følelsesmæssig tyngde, -
- som det ikke havde, da det bare var wrestling.
Mit råd til SparkShorts-instruktørerne er:
Husk, at det ikke kun er for din egen skyld.
Du skal ikke bare lave en film til dig selv.
Du skal lave en film til et publikum.
Hvis du synes, den er god, men publikum er uenig, hvem har så ret?
Alle vores film prøver at præsentere karakterer -
- og situationer, som fænger lige med det samme.
Som begyndelsen i "Monsters Inc.", hvor et barn er gået i seng, -
- og så begynder der straks at ske underlige ting i hans værelse.
Man bliver suget ind, for det er noget, -
- som alle har oplevet som barn og måske som voksen.
Og så vender vi den på hovedet:
"Ja, der findes monstre, men det er deres job at skræmme børn."
Så der er en iboende forbindelse -
- til det, vi ved er sandt. Men med et twist.
Hun er gammel nok. Hun har faktisk fødselsdag i dag.
Tillykke.
Når man laver animationsfilm, er det spændende element:
"Hvor langt kan vi tage den og stadig bevare en troværdighed?"
Hvad vil du have? Jeg giver.
Mælk. Det var for sjov.
Gia er meget flertydig til at begynde med, -
- og der går lang tid, før det går op for en, -
- at det bare er en kvinde, der har det svært med at blive voksen.
Nej! Du har spist sukker i dag.
- Gia, er du okay? - Ja, helt sikkert.
Vi afholdt to prøvevisninger, og folk kom med feedback.
Jeg skal lige på potten. Jeg mener, jeg skal på wc.
Og næsten alle spurgte:
"Er der bogstavelig talt tre børn under frakken, eller er det en metafor?"
"Det skal være mere tydeligt."
"Hvordan vil publikum tage det?"
Er det at være instruktør, som du forestillede dig?
Ja, egentlig.
Generelt forstår folk godt, hvad det er, jeg vil sige.
Har du fået nogen beskeder, hvor de ikke forstod idéen?
Det er selvfølgelig et greb, der skal bruges med måde, -
- men altså, en vis portion flertydighed kan være sjovt og gøre det gådefuldt.
Det var noget, jeg bevidst gik efter.
At sidde blandt publikum i mørket og høre dem le og gispe. Det er så cool.
Ja.
Det bliver man helt afhængig af, -
- og man vil bare blive ved med at få publikum til at føle noget og skrige.
Domee er instruktør her hos Pixar, og hun instruerede kortfilmen "Bao".
Jeg ville have hende med på råd, -
- fordi hun tog nogle interessante chancer med sin kortfilm.
Jeg har altid følt, når man arbejder her, -
- at de banker det ind i hovedet på en, at alt skal være klart.
Men det handler mere om følelser.
Da jeg lavede "Bao", -
- var der altid nogle, der var lidt forvirrede over slutningen.
"Bao" handler om en ensom kinesisk dame, -
- der en dag opdager, at en af hendes dumplinger -
- er blevet til en levende dumplingdreng.
Hun adopterer den selvfølgelig straks -
- og må igennem en masse prøvelser ved at være mor for dumplingen.
Den er semiselvbiografisk og baseret på min egen barndom som kvalt enebarn.
Jeg følte, jeg havde brug for at lave den.
På det tidspunkt var jeg flyttet hjemmefra, -
- og jeg havde dårlig samvittighed over at være så langt fra min mor, -
- og det havde jeg brug for at bearbejde.
Da jeg først pitchede idéen til Pete Docter sådan i forbifarten, -
- og jeg kom til det sted, hvor moren spiser dumplingen, fordi han ikke må gå, -
- blev han chokeret, men han elskede det, -
- og han sagde: "Behold den slutning. Den er unik og sær og cool."
Det gav mig styrken til at forsvare den, -
- selvom folk skrev: "Slutningen er dyster og sær."
"Vil det ikke skræmme børnene?"
OSCARUDDELINGEN 24. februar 2019
Og Oscaren går til ... "Bao"!
Ja!
Tak til akademiet.
Til alle de nørdede piger, der gemmer sig bag deres skitsebøger:
Vær ikke bange for at fortælle verden jeres historier.
Man behøver ikke forklare alt.
Så længe følelsen, folk sidder med efter kortfilmen, -
- er den følelse, du går efter.
Det er skræmmende. Nogle gange må man bare springe ud i det.
Jeg har set dine story reels. Jeg kunne føle din historie.
Så bare tag det roligt.
At få den bekræftelse:
"Bare gør det. Vær ikke bange for at være lidt sær."
Det var en stor hjælp.
Det er jo netop pointen. Vi kan lide, når det bliver mere abstrakt.
Og til sidst kommer klarheden.
Jeg er spændt på beklædningen.
Hvad er planen for simulationen?
Jeg har talt med Ana om, -
- at vi gerne vil prioritere bevægelserne, ikke?
Det vigtigste hos Nona er T-shirten.
Den lille piges vigtigste kendetegn vil nok blive, hvad I gør med hendes hår.
Og hunden bevæger sig så langsomt.
- Måske skal den ikke have noget på. - Bare halsbåndet.
- Måske med et vedhæng. - Det kan vi godt animere.
Bare drop halsbåndet.
Jeg elsker samarbejdet i animationsarbejdet.
Og jeg tror virkelig, at hvis dit hold er engageret, -
- og du har en historie at fortælle, kan det ikke undgå at blive godt.
Men der er forskel på, hvordan man går til en SparkShort og en spillefilm.
De tydelige streger styrer blikket.
Spillefilm er afhængige af tid og penge til at udglatte alle små knaster.
Jeg vil have knaster.
Hvis vi forenkler modellerne meget, kan vi måske blive mere grafiske -
- og kan bedre arbejde med rynkerne.
Vi skal være som et nydannet band.
De har noget uslebent, ikke?
Det var hele tiden min analogi.
Vi er branchens bedste garageband.
Nu fyrer vi den af og kører den rå stil.
Det skal ikke poleres.
Vi skal være modige i vores valg.
Så må vi se, hvad der sker.
Storyarbejde er problemløsning.
Jeg synes altid, at du skal gøre noget med den appelsin, du fik i turbanen.
Men det er også alkymi.
Der er noget magi over det.
Skærmen skal danse for øjnene af dig -
- for at brygge noget sammen, som vækker en følelse, -
- der tager dig med på en rejse og i sidste ende -
- bekræfter dig i livets skønhed.
I nogle af de tidlige udgaver af wrestlingscenerne mellem Nona og Renee -
- gik de først rundt og fandt ting i lejligheden, -
- så de kunne ligne wrestlers.
Og så tog de en wrestlingkamp på gulvet.
Det var alt sammen i den virkelige verden.
Men Louis følte ikke, at scenen havde nok kant.
Goddag, og velkommen til hovedkampen!
I det blå hjørne har vi Hammeren Nona!
Jeg ville vise, hvordan det føltes for dem at lege wrestling.
Ikke gøre det konkret.
Vi ser det, som den lille pige ser det.
Og vi ved, at Nona også har en god fantasi.
Vi ville udforske, -
- hvor langt man kan gå, før man taber publikum.
Hvor usædvanlig og skør fantasien kan være.
Men nogle af idéerne blev bare lidt for meget.
Det skulle føles som en legeplads. Men stadig fuldstændig virkeligt.
Så forsøgte vi at finde et kompromis.
Det var stadig Renee, der kom med sine klistermærker, -
- og Nona fik lov til at vise sine wrestlingskills.
Så nu kunne de to verdener give hinanden noget -
- og fandt sammen i scenen.
De deler et øjeblik sammen, der gør dem begge bedre, -
- gør dem begge stærkere.
... heroppe, med mere fokus på øjet ...
Når jeg tænker på forskellen mellem at instruere animation og live-action, -
- har en dygtig live-action-instruktør et manuskript og skuespillere på settet -
- og arbejder som en jazzmusiker.
SJÆL (2020)
Man sætter brikker på plads og improviserer.
En animationsinstruktør minder mere om en klassisk komponist.
Som med stor akkuratesse skriver partituret ned -
- og ændrer en sekstendedelsnode til en ottendedelsnode.
Det er en langtrukken proces.
Der er meget arbejde i det.
Langt hen ad vejen handler det om at begå fejl.
Man prøver noget af. "Nå, det virkede ikke."
"De grinede slet ikke. Hvorfor ikke?" "Ja, det må vi jo finde ud af."
Og så gør man det igen og igen.
Nu gør vi det!
Når du ser filmen på det store lærred, -
- ser du sikkert den tiende version af den.
Mulig ven opdaget.
- Ikke nu igen. - Måske skulle vi snakke med dem.
Riley har gået her i over to måneder og har ingen venner.
- Hvad med Bing-Bong? - Han er en fantasiven.
I en langlivet version af "Inderst Inde" -
- var Glæde sammen med Frygt gennem hele rejsen.
Du kommer ikke tilbage til hovedkvarteret.
- Riley har det bedre uden dig. - Vent. Jeg ...
Tag hende!
INDERST INDE (2015)
Langt inde i processen gik det op for os, at historien kun gav mening, -
- hvis Glæde er sammen med Triste.
Jeg savner det derhjemme.
Så måtte vi gå tilbage, -
- lave hele filmen om og smide en hel masse ud.
Tusindvis af tegninger, flere hundrede arbejdstimers optagelser og klipning.
Men de timer var godt givet ud.
De lærte os noget om karaktererne, -
- filmens verden og historien, og hvor den skulle hen.
Alle tiders. Det er første gang, vi ser det med råmaterialet klippet ind.
Ja, det er med midlertidig dialog, midlertidig musik og lydeffekter.
Lad os se på det.
Skynd dig tilbage, så straffer vi dansegulvet!
Jeg glæder mig.
Noget af udfordringen ved kortfilmen var -
- at sælge idéen om, at karaktererne var specifikke aldre.
Hvor kikset. Hvad sker der for os?
Hvem døde og gjorde dig til chef?
10 er 10 år, og 16 er 16 år.
Men det her er skitseversionens stemmer.
Godt gået, 16. Hvor dum må man være?
Du kiksede.
Og skitseversionen bruger stemmeskuespillere, -
- som læser replikkerne op, -
- så vi alle sammen får en idé om, hvordan det lyder og virker.
Hvad med 10's lydspor?
Føler du ... Det lyder bestemt ikke som en tiårig.
Okay.
Vi havde ingen børn til skitseversionen, -
- så det var svært at sælge idéen om, at 10 var ti år.
Det tænkte jeg også.
Men det behøver vi ikke gå ind i, for det er kun skitseversionen.
Men det ville være rart, hvis det lød mere ... rodet.
Hvis hun lød lidt yngre og lidt mere tøvende.
Under prøvevisningerne havde folk svært ved at tro på, at 10 virkelig var ti år.
Fordi en 30-årig kvinde havde indtalt den midlertidige dialog.
Vi er en voksen.
Vi skal have styr på det. Det har voksne.
Sådan!
Stemmen var afgørende for, om den tiårige virkede troværdig.
Så snart vi fik Kaylin til at lægge stemme til 10 ...
KAYLIN PRICE 10-årige Gia
Vi tæller ned fra tre, to, en. Værsgo.
Tryk på optageknappen, og sig "optagelse".
Okay.
Hun gav karakteren så meget charme og uskyldighed.
Vi er en smuk, stærk, moden 21-årig kvinde.
Vi skal ud at ryste med måsen, -
- være oppe til over vores sengetid -
- og kysse barndommen farvel, for i aften er det Gias aften.
Ja!
Vi har vist endelig fundet en, der tager sig af settene.
- Godt. - Trianne træder til.
- Hun begynder på modelleringen. - Okay.
- Hvad skal hun tage først? - Vi må lave et kort over det, ikke?
Jeg har en plan for det.
Jeg forestiller mig noget i retning af en L.A.-villa, du ved?
Hvide stukvægge med tekstur, så vi ikke får flade vægge.
Men det er fedt, at vi kan styre indretningen.
Vi prøver at finde frem til de helt rigtige detaljer.
Der er en energi, som man gerne vil ramme.
Det er den, der gør verden autentisk, så karaktererne passer ind i den.
Der skal være kulturelle detaljer, som gør det ægte.
Det er på Vestkysten, -
- og der er bare en bestemt vibe, ikke?
Den vil jeg gerne ramme.
Vi fik en setdesigner til at stå for Nonas lejlighed, -
- for det var det eneste set, vi byggede.
Jeg gav hende en generel rettesnor.
Det skulle være hen ad spansk kolonistil i L.A.
Varme trægulve, buer, trapper med smedejernsgelændere.
Og hun ramte stilen. Hun fik givet lejligheden sjæl.
"Min bedstemor har det her, hvor skærebrættet hænger."
"Det er jeg vild med!"
Hun gav alt, hvad hun havde i sig, til interiøret, alle rammerne.
Det virker beboeligt med mange fine ting -
- uden at gå i detaljer med alt. Det var der ikke råd til.
Når alt kommer til alt, -
- er det animatorerne, der får filmen til at stråle.
Det er det, du ser.
Du ser ikke mine tændstikfigurer. Du ser de smukke animationer.
Filmen udspiller sig på en natklub, så der skulle være mange mennesker.
Fordi Pixar arbejder med computergenerering, -
- har vi en hel afdeling, der udelukkende laver computergenererede menneskemængder.
SJÆL (2020)
Men vi i SparkShorts-programmet, der laver 2D-animation, -
- måtte finde på kreative løsninger, så klubben virkede proppet og livlig, -
- uden at vi skulle animere over 70 mennesker.
Hun var inspireret af gamle tegnefilm -
- som de gamle UPA-film, hvor det, der udgør baggrunden, er løse skitser, -
- der bare indikerer, der er noget.
Vi besluttede os for mange karakterer i baggrunden, som ikke bevæger sig.
Men vi placerede et par karakterer strategisk her og der, -
- som bevægede sig, for at illudere, -
- at en masse folk danser, og klubben er fuld af folk.
Jeg har det, som om vi afprøvede samtlige muligheder.
Der sker så meget med de karakterer.
Der er scener med seks forskellige karakterer, som én animator måtte lave.
Og det er komplekse karakterer.
Undskyld.
Så det var lidt af en ildprøve.
Jeg ...
Min animationssupervisor, Lucas, spurgte mig, -
- om jeg ville gå på kompromis med ting som ekstra øreringe og tasker.
Ting, som animatorerne skulle bruge meget tid på, -
- som ville blive en stor mundfuld i forhold til tidsforbrug.
Men en ting, jeg virkelig ville holde fast i, -
- var karakterernes forskellige frisurer.
Det er kæmpestort inden for sort kultur. Der er mange vidt forskellige frisurer.
Det er et godt pejlemærke for, hvor gammel man er.
Det er forskellen på, om din mor sætter dit hår, når du er lille, -
- eller det bliver sat af en frisør.
Jeg ved godt, at nogle af de fletninger og frisurer er krævende, -
- men det er en utrolig vigtig del af karaktererne.
Husk planen.
Vi nedjusterede det dog lidt, så håret ikke var helt så besværligt.
Hvor blev du af? Gia?
Animatorerne er fantastiske.
Jeg var så spændt, for vi var oppe imod tiden.
Det ved jeg, du er, men hvad er jeg?
Men det blev så flot.
Du aner jo ikke, hvad du laver.
Jeg har været i branchen i 20 år, -
- men først nu føler jeg mig som en gammel rotte i faget.
Mange unge dukker op i vækstlaget -
- med fede idéer og en masse gejst, -
- og jeg har ikke længere så meget gejst.
Min kortfilm handler om, hvordan generationerne påvirker hinanden.
Jeg bruger altid min hund som eksempel.
Jeg havde en hund, der hed Pica.
Pica var en lille pitbull og omkring 12 år gammel.
Hun havde problemer med hoften. Hun var gammel og ville ikke bevæge sig.
Men i den samme periode fik min datter en yorkshireterrier til jul.
Min datter blev glad, men den gamle hund blev endnu gladere.
Pludselig fik hun lyst til at lege.
Den lille hvalp vakte hende til live, gav hende ny energi.
Sådan skulle forholdet mellem den lille pige og hunden være.
Da jeg fortalte holdet om hunden, -
- var de sådan lidt: "Du kan nok ikke få en hund med."
"Og i hvert fald ikke en hund i en hoodie."
Firbenede dyr er noget af det allersværeste at lave i animation.
Bedstemoren tog hunden op og bar rundt på den, -
- hvilket også er svært at animere.
Men Louis' tegning af hunden var så sød -
- og gjorde historien meget mere personlig, -
- så vi ville finde en løsning, så den kom med.
Mit hold kom med så meget.
De arbejdede med formerne, simulerede hunden -
- med en totalt ægte frottéhoodie og ...
... spor efter hunden i sofaen.
Vi fik det hele.
Jeg glæder mig sådan til at vise folk filmen.
Jeg ved ikke, hvordan den vil klare sig, men jeg er stolt af den. Nu må vi se.
Når man går i biografen, vil man først og fremmest bare underholdes.
Men det er bare overfladen. Det er glasuren.
Vores opgave er at finde ud af, hvad vi giver publikum med hjem.
Hvad får de med hjem at tænke over?
Når de sidder over aftensmaden, må de godt fundere over filmen.
Og det kan man kun opnå, -
- når instruktørerne har noget interessant at sige på en unik måde -
- og helst i form af idéer og koncepter, man ikke har set før.
Jeg er overordnet set bare supertilfreds med filmen -
- og ekstremt stolt af den.
Og jeg blev dybt rørt. Det blev Erik også.
Det var en vild rejse fra start til slut.
Jeg ville bare fortælle historien om det, -
- jeg havde været igennem, og som alle går igennem.
Uanset alder, race og køn -
- virkede det som en historie, der rørte mange folk.
Og så blev den fortalt gennem en sort karakter, -
- og det gør den til noget særligt. Det er nyt og spændende.
Historien er sjov og rørende, -
- og den kommer fra en stemme, som har været underrepræsenteret.
Jeg glæder mig til, at folk ser den og kan se sig selv i den.
For det tror jeg, alle kan.
Jeg glæder mig til, at afroamerikanerne og især små sorte piger skal se den.
Der er et stærkt ønske om repræsentation.
Det at kunne se sig selv på skærmen betyder meget for en hel masse mennesker.
Det glæder mig sådan, at folk vil føle sig set -
- og ved, at denne her film er lavet specielt til dem.
Jeg glæder mig også meget til at vise familien min film.
Især min søster.
Jeg fortalte hende, at der er en karakter, der er løst baseret på hende.
Så skal der festes!
Så det er hun oppe at køre over.
Okay, smut med jer. Der er ikke noget at se.
- Gia ... - Lad mig være.
Det er en film om at være voksen -
- og acceptere alt det rod, der følger med at blive voksen.
- Sidder du og græder på toilettet? - Nej.
Jo.
Og så ville jeg gerne have, at Nicole bare var sådan:
"Nu overdramatiserer du. Det skal nok gå fint."
Okay, så rykker vi.
Sådan skal det lyde.
Ligesom i kortfilmen -
- bliver jeg bedre og bedre til at stole på mig selv -
- og på, at jeg gør tingene rigtigt. Eller næsten rigtigt.
Og på, at jeg fortsat vokser og lærer, -
- og at det ikke er noget dårligt, men en del af processen.
Og det skyldes nok primært, at jeg lavede kortfilmen, -
- jeg klarede det, og jeg overlevede.
Det er første gang, jeg virkelig har færdiggjort noget.
Jeg har aldrig færdiggjort en kortfilm. Og jeg har prøvet længe.
Jeg forsøgte at bryde det lidt op og samle et hold, -
- men først nu kunne jeg finde ud af det.
Det er vigtigt at blive færdig. For ellers kan man ikke vokse.
Vi glæder os så meget til at dele "Nona" med hele verden.
Og jeg glæder mig især til at vise min familie filmen.
Min datter er også fem år ligesom Renee i filmen.
At se hele filmen sammen med hende i den endelige version -
- bliver så spændende. Bare hun ikke får idéer til nye spilopper.
Det var en smuk oplevelse at lave kortfilmen.
Historier hylder livet. De hylder mennesker.
Når jeg fortæller mine historier, hylder jeg min familie og mine venner.
Det elsker jeg.
Jeg elsker, at jeg gør det her nu. Men jeg måtte vente på det i 20 år.
Da jeg kunne have fået chancen for at arbejde mig hen mod instruktion, -
- stoppede jeg op for at være sammen med mine børn.
Jeg kunne ikke gøre begge dele.
Jeg havde overarbejde og weekendarbejde.
Jeg husker tydeligt den morgen, hvor mine børn sagde: "Kom nu ud og leg fangeleg."
Jeg sagde: "Ja ja, jeg kommer om lidt."
"Jeg skal lige blive færdig med de her tegninger."
De kom ind og sagde godnat til mig.
Jeg savnede dem hele dagen, og det ramte mig virkelig hårdt.
De er kun børn én gang, så jeg vil sørge for, at de får mest muligt ud af mig.
I takt med at jeg skrev historien, og den blev mere og mere konkret, -
- tænkte jeg over, hvad den betød for mig.
Jeg tænkte bare: "Gud, ja!"
"Det her er mine børn, der vil have mig med i legen, -
- mens jeg forsøger at gøre karriere."
Jeg svigtede dem ved ikke at give dem nok opmærksomhed.
Og det gør min kortfilm.
Det lys skulle gå op for mig.
Og det er sjovt, at kortfilmen endte med at gå i den retning.
Det var der, ærligheden opstod, fordi jeg kunne forholde mig til det -
- på en ægte måde.
Jo mere personlig du bliver, desto mere universel bliver historien.
For mine børns generation og for deres børns generation -
- er historierne i mindre og mindre grad typiske fantasifulde eventyr, -
- og de giver andre følelser.
De rykker frem i sædet. Det taler til dem.
Publikum vil altid gerne overraskes, -
- når de sætter sig til at se en film.
Hvis vi kan benytte os af instruktører fra vidt forskellige baggrunde, -
- har vi en meget bedre chance for at give dem den overraskelse, de ønsker.
Det er førstegangsinstruktører, som havde et begrænset budget -
- og havde ret kort tid til at lave filmene.
Derfor går jeg altid bagover, når jeg ser de færdige film.
Det er imponerende, i hvor høj grad de lykkes med filmene, -
- og hvor dygtige de er.
Jeg ser SparkShorts udvikle sig, fordi jeg ser instruktørerne udvikle sig.
Når vi ser mod fremtiden, -
- må vi blive ved med at give plads til nye stemmer.
Vi skal give dem chancen, give dem en platform.
KANINHULEN (2020)
Vi skal udfordre os selv og lytte til dem -
UD (2020)
- som filmselskab, som verden, som publikum.
VOKSENLIV (2021)
SparkShorts-programmet giver os et smugkig på vores kommende instruktører.
Skrevet og instrueret af Louis Gonzales
Det er den bedste forsmag på det, der forhåbentlig vil blive -
- de næste par årtiers Pixarfilm.
Oversættelse: Malene Hollnagel