Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg er Pete Docter, jeg er
kreativ leder for Pixar Animation Studios.
Jeg har jobbet i Pixar i over 30 år,
men jeg har gjort alt fra bildemanus til animering til regissering.
Pixar har endret seg veldig, men ikke det grunnleggende.
Da vi begynte, hadde vi et skur av en bygning.
Hundre og tolv mennesker laget Toy Story, tror jeg,
og likevel var det en veldig personlig historie.
Som historiefortellere fortalte vi om egne opplevelser
i verden og fant ut av "hva er sjalusi?"
"Hva gjør vi når vi konfronteres
"av noen som er bedre?"
Og mye rart som var knyttet til filmen.
Jeg vokste opp i Minnesota, i en kjedelig forstadsby.
Jeg skjønte at alle filmene mine, om monster,
MONSTERBEDRIFTEN (2001)
om en gammel mann som flyr huset sitt til Sør-Amerika,
SE OPP (2009)
en liten jente som flytter til San Francisco,
INNSIDEN UT (2015)
er veldig personlige historier.
De kommer fra min egen livserfaring.
Så vi tenkte:
"Hvordan kan vi slippe til nye ideer
"og ta sjanser med folk som vi har en anelse om:
"'Det er noe ved dem.
"'De har noe interessant å si.'"
SPARKSHORTS PIXARKUNSTNERES PROSJEKTER
SparkShorts-programmet er relativt nytt.
Vi ville gi forskjellige fortellere
en sjanse på kort tid som sier til oss:
LINDSEY COLLINS Produsent & sjef for utvikling
"Hvem er de? Hvilke historier forteller de?"
Pixars kortfilmhistorie er interessant,
for Pixar ble til fra kortfilmer,
og nærmere bestemt en som het Andre and Wally B.
Det var det første animerte CG-verket.
Kortfilmer ble med i selskapets DNA.
Vi laget dem for å prøve nye teknologiske ideer
mens datagrafikk utviklet seg.
Alt dette var før Toy Story ble laget.
Blant de første tankene bak kortfilmprosjektene
var risikotaking.
Det var litt:
"Vi har ikke mye å tape, for ingen kjenner oss,
"så vi kan ta sjanser og gamble mye."
Vi tenkte: "Hva om vi gjorde noe med mye lavere budsjett
"enn de tradisjonelle kortfilmene?"
Vi lot filmskaperen fortelle den historien de ville fortelle,
og de fikk seks måneder til å gjøre det.
Vi begynte SparkShorts-programmet
fordi vi ikke visste hva slags talenter vi overså
ved å ikke gi folk sjansen til å fortelle historien sin.
Vi vil ha et ufiltrert overblikk av hva historiefortellerne bidrar med,
og vi vil ikke stå i veien.
Den eneste måten å utvikle den typen historier på filmnivå
er om vi engasjerer neste generasjon.
Vi kan ikke vente i 20 år med å gjøre det.
Vi må engasjere dem nå.
Jeg heter Aphton Corbin.
Jeg tegner bildemanus i Pixar Animation Studios.
APHTHON CORBIN BILDEMANUSTEGNER
Jeg har alltid likt skriving og det å dele historier.
Som barn tegnet jeg små bøker og stiftet dem sammen
og laget små scenarier
og ga dem til folk i bursdagsgave.
Og da jeg var yngre, regisserte jeg leken med søsteren min.
Jeg sa: "Den rollefiguren ville ikke sagt det sånn.
"Vi må gjøre det igjen sånn."
Jeg har visst at jeg ville bli regissør siden jeg fikk jobben i Pixar.
Det er vel stort å si det. "Jeg vil bli regissør."
Jeg visste ikke hvor lenge det ville ta,
men jeg visste at jeg til slutt ønsket å regissere noe.
Aphton gjorde inntrykk på studioet straks hun kom.
Hun fikk raskt rykte på seg
som en som hadde noe å si som alle ville høre,
samme hvilket rom hun var i.
Jeg fikk samarbeide med Aphton om Sjel.
Hun fant på måten vi visualiserer rådgiverne i Sjel-universet.
SÅNN BEVEGER DE SEG...
SJEL (2020)
Hun er en talentfull bildemanustegner med særegne ideer som får deg til å si:
"Hvor kom det fra? Det er genialt merkelig."
Jeg heter Louis Gonzales, og jeg har jobbet i Pixar i nesten 20 år.
LOUIS GONZALES Bildemanustegner
Fra jeg begynte med animasjon,
har jeg alltid følt at jeg ble konstant utfordret.
Jeg var alltid spent på å ta på meg all slags jobb i Pixar,
for det var en opplevelse, ikke bare en jobb.
I årenes løp har jeg vært heldig nok til å være med på å lage spesielle filmer
som mange elsker,
og jeg spilte en liten rolle i det.
Men nå, nesten 20 år senere, tenkte jeg: "Hva mer trenger jeg?
"Hvor er karrieren min på vei?" Liksom: "Hva gjør jeg?
"Kanskje jeg ikke får lage noe som regissør."
Louis har vært her lenge.
Han er en velansett bildemanustegner
MODIG (2012) Bildemanus av Louis Gonzales
og har en fantastisk kreativ hjerne.
ROTTATOUILLE (2007) Bildemanus av Louis Gonzales
Louis jobbet med filmer med Brad Bird, som De utrolige.
Han har bidratt med unike synspunkt.
DE UTROLIGE (2004)
Og han har vekket fantastiske figurer til live.
Han er en flott idégenerator.
Så man er alltid nysgjerrig.
"Hva gjør han når han får muligheten?
"Hvilken historie forteller han?"
Etter et drøyt år med jobb på min første film, Toy Story 4,
fokuserte jeg på å lage bra bildemanus.
En dag fikk jeg en e-post der det sto:
"Vi vil si til deg at
"navnet ditt ble nevnt i sammenheng med å regissere en SparkShort."
Lindsey og Jim tok kontakt med meg for en stund siden.
Jeg trodde at de skulle si at jeg fikk sparken.
Men de sa: "Hva vil du gjøre nå?"
Og jeg bare: "Har jeg en mulighet til å velge?"
Det var ikke engang...
Det gikk ikke opp for meg at jeg hadde et valg.
Så sa de til meg: "Hva tenker du om en SparkShort?"
Noe av det flotte med SparkShorts er
at det gjør deg utrolig sårbar.
Du har ikke noe sted å gjemme deg. "Du er filmen."
Det er et betydelig press som trykker på deg,
og du prøver å skjønne hva du skal gjøre med det.
Hvordan senker du skuldrene nok til å la andre bidra?
Når vi forklarer regissørene reglene for å lage en SparkShort
sier vi til dem: "Det må være en fortelling.
"Det kan være CG, det kan være 2D,
"og det må være for alle publikum."
Vi prøver å få det gjort på rundt seks måneder.
Utenom det har vi ikke egentlig noen regler.
2020 SPARKSHORTS REGISSØRKUNNGJØRING 4. oktober 2019
Vi har valgt SparkShorts-regissørene våre for 2020, og det er...
Louis Gonzales...
Da de kunngjorde det på møtet,
forventet jeg ikke all kjærligheten.
Jeg tenkte: "Herregud, folkene i selskapet
"vil at vi skal lykkes.
De vil se oss fortelle historier."
For meg var det helt fantastisk.
Og det la press på meg.
Når folk støtter deg sånn,
tenker du: "Jeg vil ikke skuffe noen."
For da jeg ble spurt om hva jeg tenkte om en SparkShort,
sa jeg: "Sikkert ikke. Jeg skal tenke over det."
Men til slutt skjønte jeg at
jeg bare var redd for at den ble dårlig,
og at jeg skulle stange trynet i veggen, med tenner overalt.
Jeg var redd for fiasko.
Og da jeg skjønte at jeg var redd for å mislykkes sånn,
kreativt sett, i noe jeg er stolt av som bildemanustegner,
tenkte jeg: "Jeg må løpe rett på veggen, for jeg kan knuse den."
Det var sprøtt da de kunngjorde det den dagen.
Jeg manglet fortsatt selvtillit.
Jeg var redd for at det var for tidlig,
og jeg var usikker på hvordan jeg skulle lede et team.
Og jeg tenkte: "Hva vil folk tro?
"Kommer de til å si: 'Aphton? Hun har ikke vært her så lenge.
"'Hva skal hun lage?'"
Og Louis... Han er en fantastisk bildemanustegner,
og han har jobbet med mange filmer som jeg vokste opp med.
Han sa: "Skal vi gjøre det samtidig? Kult. Ikke noe press der."
Mange er nysgjerrige på hvordan vi lager filmer.
Svaret er at det ikke er én metode. Alle filmer er forskjellige.
Alle begynner så klart med en idé,
men etterpå prøver du kanskje å skrive det som manus
eller et sammendrag.
Kanskje tegneren sitter og tegner ideen som bildemanus,
kanskje bare enkeltbilder som er nok til å formidle konseptet.
Etter at jeg ble overrasket og fikk hetta, fant jeg ideer til kortfilmen min.
Et øyeblikk tenkte jeg:
"Kanskje jeg skal gjøre noe skummelt og skrekkrelatert."
Det finnes veldig få animerte skrekk-kortfilmer.
Så jeg tenkte: "Dette blir moro og kontroversielt."
Men så tenkte jeg: "Det er vanskelig nok å lage en film.
"Jeg trenger ikke utfordre meg selv
"med en helt annen sjanger som jeg ikke har jobbet med enda."
Jeg ville alltid ha
en historie om å bli voksen og hvor kleint det er.
For meg, som er i 20 årene,
er følelsen av at jeg ikke gjør det riktig veldig fremtredende av og til.
Jeg laget en tegneseriestripe om det for lenge siden.
Noen ganger når du er 26, føler du at du er voksen,
og noen ganger føler du deg som to barn i en frakk.
Men det var bare en tegneseriestripe.
Hvordan skulle jeg gjøre det til en hel historie?
Jeg tenkte på den følelsen av
at alle ser på meg som et lite barn med tykke skulderputer,
og at jeg ikke lever opp til mitt voksne potensial.
Eller det øyeblikket på jobb når jeg glefser til noen
og sier: "Jeg kunne sagt det så mye bedre."
I stedet gikk jeg tilbake til tenåringsjeget mitt.
De gnistene dukket hele tiden opp i hodet mitt.
"Jeg tror det er en historie her."
Jeg elsker å ha grenser.
Når du har kort tid
og minimalt med folk,
finnes det en strategi for å tilnærme deg en Spark.
Det tryggeste jeg kunne gjøre, var å gå for et stort konsept.
Som at foreldre drikker et brygg og blir kosedyr,
og til slutt lærer de å være bedre foreldre for barna sine.
"Jøss, animerte bamser. Elsker det. Søtt."
Men jeg ville ha noe dypere.
Jeg visste at jeg ville lage en historie med en bestemor.
Som bestemødrene jeg vokste opp med.
De hadde tæl og var tøffe, men kjærlige.
De ville gitt deg alt, gjort alt for deg,
men de ser ikke ut som om de er tilnærmelige.
Så jeg begynte å se på ideen med generasjonskløften.
For meg var det viktig å bruke folket mitt.
Jeg vil at familien og vennene mine skal representere verdenen,
hvordan den beveger seg og puster.
Og det er annerledes fra deg og alle andre, ikke sant?
Verdenene våre er forskjellige.
Jeg husker at bestemor Pearl, som er død, var freidig.
Og datteren min var ikke gammel nok til å virkelig ha
et forhold til bestemoren min.
Men da datteren min var liten, var hun også freidig.
Jeg ville elsket å ha sett hvordan de var sammen.
Jeg elsker sidestillingen av det uskyldige og det erfarne.
Men rollefigurer som er sårbare på en oppriktig måte,
må komme fra en oppriktig kunstner.
Kunstneren må være sårbar.
Og det var vanskelig for meg.
Det kom frem hundrevis av spørsmål
for å prøve å temme denne tåkete ideen som virker enkel,
så jeg trengte en kurs.
Jeg trengte noe som ga meg følelsen av at det var mulig.
Jeg dro til London for å besøke en venn,
og vi dro på teater og så En handelsreisendes død.
Livet til denne ektemannen og forholdet hans med familien.
Det er så enkelt, men også så tydelig.
Og jeg tenkte: "Om kortfilmen min kan skrape i overflaten
"av det skuespillerne i stykket gjør, og ha den innvirkningen?
"Det er det jeg vil."
Jeg har brosjyren på tavlen min
for å minne meg om at det handler om rollefigurene.
"Hva kan jeg gjøre med en bestemor, et barnebarn
"og bestemorens gamle hund i en leilighet?"
Jeg kan presse ut hver dråpe personlighet,
for det er egentlig et teaterstykke.
Det er interessant når folk sier:
"Jeg var ikke flink til å tegne, så jeg tegnet ikke."
Jeg vet ikke om jeg visste hvorvidt jeg var flink.
Det var noe jeg måtte gjøre.
Det var nesten som terapi.
Om jeg er frustrert, tenker jeg: "Jeg må gå og tegne",
eller: "Jeg er glad, så jeg setter meg og tegner."
Men jeg husker at i oppveksten
fantes ikke mye innhold med små svarte jenter.
De to Disney-prinsessene jeg og søsteren min kledde oss ut som, var
Pocahontas og Jasmine, for de var litt brune.
Da jeg var veldig liten,
tegnet jeg automatisk blondt hår, blå øyne.
Om man ikke spesifiserer figuren, er det det vi gjør.
Jeg ble alltid utfordret av et familiemedlem:
Aphton, kan jeg spørre om noe? Jeg ser at...
"Hvorfor tegner du bare hvite figurer?"
Fordi! Fordi hva da?
Og frustrasjonen ved å prøve å forklare det for familien.
"Jeg vet ikke hvorfor du spør.
"Du vet svaret.
Nei, pappa! De er i Japan
"Jeg tegner det jeg ser,
"og folk vil ikke ha noe annet enn hvite,
"ellers hadde de vært på TV."
Om jeg tegner svarte, vil ingen lese tingene mine eller like tegneseriestripene
Det var utrolig vanskelig å bryte ut av det,
Du vet det ikke må være sånn. Du kan endre det.
og det tok en stund. Det var mye å lære av seg.
Det krevde et trossprang.
Jeg tenkte: "Jeg skal tegne flere figurer med forskjellige etnisiteter."
Og det føltes riktig og ærlig, for det er det jeg kjenner til.
Og det ble til: "Til noen sier noe annet,
"skal jeg tegne mest svarte figurer,
"og alle andre skal være mørkhudet,
"så ser vi hvor lenge det tar før en lærer sier noe."
De sa ikke noe, for det ville ha vært
en interessant samtale å ha.
Og så ble det bare normalen.
Hvorfor tegner du så mange svarte figurer?
Om ikke jeg tegner dem, hvem skal gjøre det?
SJEL
Da jeg kom til Pixar, hadde de sett arbeidet mitt.
Jeg tenkte: "Dere vet hva dere får."
Å jobbe med Sjel var en åpenbaring for meg,
for som hvitt barn i USA
så jeg tusenvis av figurer som representerte min opplevelse.
Joe Gardner i Sjel er vår første afroamerikanske hovedrolle.
Å prøve å se verden med hans perspektiv
krevde mye læring for meg,
og Aphton bidro mye i historiefortellingen.
Bare å gjøre det og å utfordre nivået av mangfold
blant stemmer og figurer er viktig.
Stille spørsmål...
"Er det en spesiell grunn til at figuren er hvit?"
Noen ganger er det ikke det. Ofte er det ærlig talt bare
at noen tegnet to prikker og et smilefjes,
og så antok man automatisk at figuren var hvit.
Vi må utfordre det og få folk mer åpne for
å finne måter å tilføre mer mangfold på.
Alle har følelser og opplevelser man kan kjenne seg igjen i.
Jeg er glad for at folk blir vant til å se vanlige historier
gjennom øynene til en svart figur.
Det er det jeg håper å gjøre med filmen min.
VOKSENLIV (2021) 'Gia' figurdesign
Den første historien var om en dag i livet til figuren Gia
på 21-årsdagen hennes.
I hodet mitt er ideen
at i stedet for å bli eldre og mer moden,
kommer det flere barn inn i frakken.
Det burde være 21 av dem der.
Men jeg tenkte: "Det er latterlig. Jeg er heldig om jeg får noen få."
Jeg prøvde å finne de viktige aldrene.
Så ettåringen var babyen,
bare rå følelser.
Og Ti representerer selvsikkerhet for meg.
"Det er flott",
og bare det at man tror man vet alt i den alderen.
Seksten er midt i tenårene, så det føltes riktig.
Og for meg handler det å være 16 om å være superfølsom
og usikker på alt.
Det føltes balansert på en fin måte.
Jeg håper denne filmen gir mening
Jeg tror ikke du kan skille fortellerens opplevelser
fra typen historien de forteller. Det er medfødt.
Dette er noe vi gjør som fortellere.
Vi dras mot ting vi vokste opp med,
ting vi liker.
Jeg føler nesten at det ikke forsvinner.
RESPEKT
I oppveksten hadde jeg en sterk vennegruppe.
De var gjengen min. Det var en graffiti-gjeng.
Jeg var glad i dem, for alt handlet om kunst.
De besto av forskjellige nasjonaliteter,
forskjellige kulturer, og det var bare oss mot verden.
Jeg elsket at kunst var et fyrtårn for å dele.
Samme hvem du var, handlet alt om kunsten.
Det var et morsomt liv der vi løp rundt i LA
og malte og stakk fra politiet, hoppet på busser
og hoppet ut vinduer i tilfelle bussjåføren stoppet.
Det var morsomt fordi det var rampete,
men også kunstrelatert, og jeg elsket det.
Men dette var en måte
å se deg selv som større enn andre gjør.
Du snakker om LA på 80- og 90-tallet.
Det var gjengaktivitet på annethvert gatehjørne.
Ingen så på en brun unge på den tiden og sa:
"Du kommer til å gå på Harvard."
De sa: "Du kommer i fengsel.
"Se på deg selv. Du er graffitikunstner."
Og vi sa: "Vi vil bare bli sett."
FIKK DEG TIL Å SE!
Jeg prøvde å søke på kunstskoler, men foreldrene mine hadde ikke råd.
Jeg prøvde å få stipend eller noe,
men jeg var ærlig talt en dårlig elev.
Jeg konsentrerte meg ikke så mye om skolen som jeg burde,
for jeg tegnet hele tiden.
Jeg hadde bra foreldre.
De støttet alltid tegningen min.
Men de jobbet som bussjåfører.
Foreldrene min sa: "Ja da. Tegning er flott.
"Vi støtter deg.
"Men har du vurdert å kjøre buss?"
Og jeg sa: "Jeg vil ikke bli bussjåfør,
"for det føles som å ta til takke, mamma."
Men det presset meg til å prøve
å tegne som jobb.
Spekteret for hva det kunne ha blitt, var
design på T-skjorter, butikker med graffiti,
og det var, du vet, airbrushing.
Det var noe lite som ga deg jobb.
Jeg vet ikke om du kunne forsørge en familie med det.
Jeg lette etter noe som passet,
og jeg tenkte at tegneserier var det rette.
Jeg ble interessert i tegneserier på videregående.
Jeg elsket brødrene Hernandez, Jaime, Berto og Mario,
og jeg elsket verkene deres, for det var en blanding
av figurer som bodde i et lignende område som meg.
De var oftest latinamerikanske.
Det hadde rot i en verden som min, men de dro på eventyr.
De dro ut i rommet.
Det var fantastisk og annerledes.
Tegneserier fikk meg til å si: "Jeg vil fortelle historier."
Datteren min elsket kostymer da hun var yngre.
Hun hadde et Tigergutt-kostyme.
Og hun elsket å danse rundt som Tigergutt.
Hun hadde det på seg i mange dager.
Da jeg begynte å utforske ideer om en liten jente,
så jeg henne først som en liten jente som hadde på seg kattekostyme.
Jeg ville at hun skulle være en fireåring
med energien, iveren og fantasien
som barn i den alderen vanligvis har.
Små barn har grenseløse følelser,
så du kan ha glad, trist, sint og leken
på bare fem-ti minutter.
Jeg hadde en tøff bestemor
som fikk besøk av barnebarnet sitt, som er veldig energisk.
Jeg vil ha kontakt med bestemoren min.
Og hun sier: "Ja, jeg er glad i deg, men jeg prøver å gjøre noe nå."
Jeg måtte finne ut hvorfor hun ville gå
så langt for å holde den lille jenta unna.
Da jeg utforsket bestemoren,
som ikke bakte kjeks eller var en 80-talls-TV-versjon av en bestemor,
men en jeg kjente...
Den tælen jeg husker fra bestemødrene,
det var som å prøve å være som dem,
finne små deler av dem.
Jeg tenkte: "Hva om hun elsker bryting?"
Men det kommer med:
"Å, du er spanskættet. Er hun det?
"Å, luchadores. Hun var luchador."
Og jeg sa: "Nei. Hun elsker bryting som såpeoperaer."
Det er ikke noe annerledes, bare mer atletisk.
Det er det hun elsker å se på.
Så jeg tenkte: "Dette føles riktig."
For det er ikke en tilfeldig avgjørelse som gjør henne interessant.
Det har rot i noe ekte.
Jeg tenkte: "Greit, sånn er det." Det var sånn det begynte.
Jeg lager mest digitale bildemanus,
men når jeg idémyldrer, tegner jeg dem av og til på papir først,
nesten som en thumbnail.
Bare så jeg kan finne ut av bildene i hodet mitt
og visualisere nøkkelscenene
jeg vil vise i kortfilmen min.
Jeg jobber med introduksjonen med Gia og søsteren Nicole.
Søsterfiguren er basert på søsteren min.
Søsteren min er min beste venn, og det er bare to år mellom oss,
og det er fint å ha en som ikke er så langt fra deg i alder,
som vet hva du opplever.
Tanken på å gå ut med søsteren din på 21-årsdagen din
føltes så lett å forstå og veldig søt.
Jeg ble veldig begeistret for forholdet deres.
Så begynte jeg å tenke på settingen.
Først vurderte jeg et kontor.
Det begynte med å snakke med venner ved vannbeholderen
som tre figurer som sto oppå hverandre.
Og hva om noen av vennene hennes tok henne med på klubb,
og det er da hun får hetta?
Men siden jeg ikke jobber på et typisk kontor,
føltes det ikke oppriktig.
Og jeg tenkte: "Hva om jeg kutter ut kontoret
"og alt skjer bare på klubben?"
Siden jeg er hjemmekjær og introvert,
er det noe oppriktig ved å dra et sted
der du skal ha det moro men ikke har det.
Det føltes rett. Det var én bestemt setting,
og det strammet opp resten av historien.
Bestemoren er tidlig i 50-årene.
Ikke så gammel at hun bare "hoftene mine" og greier.
Tanker rundt hår? Det er komplisert.
Vi...
Regissøren er den viktigste fortelleren.
Produsenten er hjelperen.
De får mye å gjøre som de ikke forventer,
og de må tenke:
"Hvordan kan dette bli bedre, raskere, billigere?"
Kort sagt trengte jeg en partner som sa fra til meg,
for jeg vil ikke ha blindsoner.
Men jeg ville vite hvem Courtney var.
Du har jobbet i mange avdelinger, ikke sant?
Hvordan liker du å jobbe?
Samarbeid er noe av det viktigste
som hjelper på tempoet, synes jeg.
Jeg heter Courtney Kent.
Jeg har jobbet i Pixar litt over 13 år.
Hvor mange klippere har vi?
Hvordan fungerer det?
Jeg har en liste over folk som vil,
og jeg tror vi kan snakke med alle.
Jeg fikk hjelpe til med utviklingen
av den første SparkShorten, Smash and Grab.
Og siden da har jeg sagt
at jeg gjerne vil være Spark-produsent om jeg får muligheten.
Louis og jeg ble satt sammen uten å kjenne hverandre,
og det var både skummelt og spennende.
Det føles litt som et blindt ekteskap.
Jeg var veldig nervøs.
Jeg følte at jeg hadde mye å bevise.
Når du aldri har vært produsent, går du inn og tenker:
"Jeg vet ikke hva jeg gjør."
Men da vi begynte å snakke om historien,
som var sentrert rundt familie,
og jeg har en liten datter,
fant vi raske forbindelser
som ga oss bra fremdrift videre.
Produsenten er en partner for regissøren,
men også en leder for crewet.
Vi ba SparkShorts-produsentene
finne folk de stoler på
og bruke dem til å få regissørens visjon på skjermen.
Jeg tror de sa: "Du har en produsent, og det er Erik."
Jeg kjente ham ikke egentlig, og min første reaksjon var
at jeg taklet det selv.
Jeg visste bare ikke hva det forholdet betød.
Så begynte jeg å skjønne dynamikken vår.
Jeg heter Erik Langley.
Jeg har jobbet i Pixar siden 2004.
ERIK LANGLEY Produsent, Voksenliv
Det er rundt 16 år nå.
Og det er første gang jeg produserer en SparkShort.
Aphton visste hva historien var fra første stund,
og ingenting er bedre enn at crewet har
en regissør som vet hva han eller hun vil ha.
Det største crewet som jobber med filmen, er animasjoncrewet.
Jeg tror animatørene vil spørre om:
"Hva skjer i frakken?" Og:
"Vet du hvordan...
"Hvor ofte bryter vi inn..."
Vi ville legge det frem for animatørene så de fikk kontekst
og så hvordan historien var, hvordan figurene var, stilen...
-Det var deres fortjeneste. -Slike ting. Ja.
-Du kan velge. Gjør dem oppspilt. -Ja.
Noen ganger har animatører et valg om hva de skal jobbe med,
så du må overbevise dem om at din idé er
veldig spennende, og at det blir gøy for dem.
Alle 70 animatørene var på ett visningsrom,
og animatører har rykte på seg for å være litt tøffe.
"Her er vi, underhold oss."
Det var min første presentasjon for en så stor gruppe.
Det var skummelt og nervepirrende. Det er stort.
Måten filmen din lever og ånder på,
avhenger av forholdet ditt med animatørene.
Når man må stå foran over hundre mennesker
og holde en presentasjon,
er man alltid litt nervøs, tenker jeg.
Hallo, animatører.
Takk for at vi får bryte inn på møtet. Jeg heter Erik. Jeg er produsent.
Jeg heter Aphton og skal regissere. Trykker jeg her for å begynne?
Ja.
Arbeidstittelen vår akkurat nå er Voksenliv.
Jeg tenkte: "Jeg håper bare at jeg husker alt jeg ville si."
Dette er hver gang jeg går ut, forresten,
at jeg blir overveldet av mennesker som har alt på stell.
Bare de øyeblikkene på kontoret
når du føler at du ikke sa det rette.
Jeg hadde kleine bilder av meg som barn.
Jeg tenkte: "De vil like det."
Seksten
"Jeg vil hate det, de vil elske det."
Se på nettinghanskene uten fingre. Vi går videre.
Jeg synes Aphton har et interessant konsept.
Hun var morsom. Hun hadde figurene på plass. Det var en god presentasjon.
Vær så snill.
Men det var det punktet i prosessen der jeg kjente figurene
og settingen, men ikke historien min.
"Hva representerer meg best i en historie?"
Og jeg tenkte: "Om en 50 år gammel bestemor
"med barnebarnet sitt."
Og jeg tenkte: "Ingen kommer til å ville jobbe med den."
Den høres ikke spennende ut.
Så jeg tenkte jeg måtte presentere meg selv.
-Her er det. Kom igjen! Ja. -Hun elsker bryting.
Jeg vil understreke hvem jeg er og hvordan jeg gjør ting.
Den lille jenta bryter i vei.
Få noen begeistret for den.
Besta drar henne ned, svinger rundt, opp ned.
Ting vi ikke burde gjøre med små barn,
det kommer nok besta til å gjøre.
Greit. Takk!
Den ble bra mottatt. Folk virket begeistret.
Animatører kom til oss begge
og snakket om hvor morsom de syntes historien var.
-Daniel. -Bra jobbet.
Flott, kompis.
Bra jobbet, folkens.
Takk det samme.
Da vi presenterte den, fikk den en god respons.
Folk sa at de var begeistret og ville være med.
Hele karrieren min har handlet om å bli kastet ut i havets dyp
og måtte komme meg i land igjen.
Jeg gikk ikke på kunstskole. Jeg har ikke
"kom inn, pass inn"-mentalitet
som man utvikler når man går på skoler
og vokser opp på en bestemt måte.
Det handlet om å se hvordan jeg kan finne ut av ting.
Tidlig i løypa, da jeg hang bakerst i tegneseriesjappa
med noen venner, møtte jeg en fyr, Johan,
og han hadde en mentor. Han sa:
"Hva med animasjon?"
Jeg sa: "Om jeg ser på det?" Han sa: "Nei, jobbe med det."
"Jeg vet ikke om jeg klarer det."
Han sa: "Vi lager en portefølje
"og skaffer deg animasjonsjobb."
Jeg tenkte: "Jeg har ingenting å tape, og jeg vil tegne som jobb."
Jeg la meg og våknet klokka sju om morgenen.
Jeg satt ved skrivebordet mitt ved senga og laget prøver
og tegnet hver dag i rundt åtte måneder.
Satte sammen en portefølje.
Dro i dyrehagen og tegnet.
Og gikk på museer.
Hvor enn jeg kunne komme inn
og få tegne gratis skisser.
Etter alt det hadde jeg en portefølje. Jeg tenkte: "Jøss."
Jeg søkte hos flere studioer.
Noen sa: "Takk, men nei takk."
Men Warner Brothers Feature sa:
"Ja, vi vil ha deg her som lærling."
Og jeg sa: "Er det betalt?"
Warner Brothers Feature Animation var min kunstskole.
Det var der jeg fikk prøve meg og fikk mange muligheter med Iron Giant.
For jeg lærte alltid.
Å jobbe med Iron Giant
var en av de beste opplevelsene i karrieren min.
BRAD BIRD Regissør
Brad Bird var en geysir av energi,
og han var en kraft som drev det fremover.
Alle holdt seg bare fast for harde livet for å holde følge.
Brad og crewet ga meg sjansen til å vise hva jeg kunne.
THE IRON GIANT (1999) Konseptillustrasjon av Louis Gonzales
Ingen dømte. Det var sånn:
"Fortsetter du å gjøre det bra arbeid,
"får du mer."
Og jeg sa: "Gi meg mer."
For det siste jeg vil, er å ikke jobbe med animasjon,
for jeg elsker det. Uten Iron Giant
hadde jeg ikke jobbet med Brad, og jeg ville ikke jobbet i Pixar.
Pixar var rart for meg da jeg begynte.
Da jeg kom, var alle så greie at jeg tenkte:
"Dere er falske, og jeg skjønner det."
Folk likte å lage bra saker, og jeg elsket det.
Men når du går inn i et animasjonsstudio,
har de actionfigurer på skrivebordet,
og mange artige ting. Og jeg tenkte: "Det er ikke meg.
"Jeg er ikke slik." Det føltes som en annen verden.
Så jeg begynte den lange prosessen med å finne ut hvor jeg passet inn.
I tillegg jobbet jeg 14 timer om dagen, seks dager i uken, minst.
Og når du har barn, har du et ansvar.
Familien betyr alt for meg.
Og det var vanskelig å finne en balanse.
Skal jeg velge karrieren eller barna mine?
Det er det som gjør det vanskelig.
Da jeg fikk ideen med å ha
tre barn stablet oppå hverandre i en frakk,
tenkte jeg: "Jeg må legge det frem
"som en idé som ikke er dyr
"og vanskelig, og den beste måten å gjøre det på,
"samtidig som den er pen, er 2D."
VOKSENLIV (2021) 'Gia' Figurvending
Forskjellen på 2D- og 3D-animasjon
er at 3D er datagenerert og kan vise dybde i tre dimensjoner.
2D er flatt, håndtegnet.
Det har kommet to 2D-SparkShorts
før: Kitbull og Burrow.
Så jeg tror vi hadde nok kollektiv kunnskap til å si:
"Hvorfor ikke gjøre det i 2D? La oss prøve."
Jeg liker dette, Rachel. Det er så raskt.
Jeg føler at jeg ga deg det jeg ville,
og så sa du: "Ja. Vær så god, vær så god."
Det er jobben min.
Jeg vet det.
Jeg jobber med Rachel, figurdesigneren min.
YINGZONG 'RACHEL' XIN Figurdesigner, Voksenliv
Jeg tenkte på å gjøre figurdesignet selv,
men jeg ville også konsentrere meg om min nye regissørjobb.
Og å regissere
føltes som noe viktig som jeg måtte lære.
Jeg liker denne.
Jeg tror vi fant noe gøy med hårvalget.
Jeg tror jeg liker denne ansiktsformen bedre.
Å finne min egen stemme som regissør ble veldig viktig
i denne sprø Spark-prosessen.
-Skal vi... -Klistremerket?
-Regissør-post-itene. -Ja. Vil du... Ja. Gjør det.
-Kan jeg få øyeblikket mitt? -Vær så god.
-Dette er et veldig fint øyeblikk. -Ja. Jeg liker det!
Dette. Jeg liker det. Jeg elsker dette hodet.
Jeg begynte å gå tilbake og se på de tingene
som skapte meg og fikk meg hit.
Som liten elsket jeg animasjon og tegnefilmer.
Spesielt Disney-tegnefilmer.
På videregående tok jeg et animasjonsfag.
Aphtons animasjonsprosjekt fra videregående
Jeg satt på rommet mitt og prøvde å tegne ting og stifte sammen papir.
Å se en tegning vekkes til live, grep meg, og derfra
undersøkte jeg skoler som underviste i det.
Jeg var tiltrukket av CalArts
fordi skolen ble grunnlagt av Walt Disney.
Så jeg tenkte: "Jeg må gå på denne skolen."
Etter videregående søkte jeg på CalArts,
men kom ikke inn. I stedet gikk jeg på et lokalt college.
Jeg endte med å jobbe mange timer på McDonald's for å tjene penger.
Og jeg tenkte: "Får jeg noen gang jobbe med animasjon?"
Men jeg jobbet fortsatt med porteføljen min.
Under det halvannet året tenkte jeg mye på hvem jeg var
som kunstner.
Jeg var veldig inspirert av japansk anime.
Så jeg prøvde å tegne
veldig yndige animetegninger med en blyantpenn,
og på den annen side
prøvde jeg å tegne i en vakker, røff Disney-stil.
Av og til
drodlet jeg bare
Hei, alv!
en dum tegneserie,
SLADREHANK FÅR BANK!
og folk sa: "Vi liker det."
Jeg sa: "Nei, det er ikke sånn jeg vil tegne.
"Det er ikke bra."
Men folk reagerte veldig positivt på det.
Kom. Det går bra
Så begynte jeg å godta hvor jeg var.
Jeg satte sammen en portefølje og søkte på CalArts igjen.
Aphtons CalArts søknadsportefølje
De likte det, og jeg kom inn på CalArts.
Planen var å fullføre så fort som mulig
for det var sinnssykt dyrt.
Så jeg sa: "Jeg skal være der et år.
"Kanskje to år.
"Pixar kommer til å elske meg, jeg blir ansatt
"og dett var dett." Men det skjedde ikke.
Og jeg svettet i alle fire årene mens jeg tenkte:
"Hvorfor blir jeg ikke lagt merke til? Hva gjør jeg galt?"
Og: "Hva vil studioene ha?"
Jeg trengte å bli mer voksen.
Jeg trengte tid til å lære hvordan jeg var mer meg selv i kunsten min.
Og jeg måtte finne min egen stemme.
En av lærerne mine sa: "Få deg Tumblr og legg ut kunst der."
Så jeg brukte Tumblr og sa:
"Jeg skal laste opp noe her hver uke,
"samme om det er stygt. Det skal legges ut."
Ja, men du er veldig pen, til å være svart.
Har du noen gang følt deg fremmed i ditt eget hjem?
Så begynte jeg å tegne meg selv
Gang det med to.
i tegneseriestriper.
Og opplevelsen av å vokse opp i Sacramento-området
der de fleste er hvite.
Siden vi som svart familie bodde der,
fulgte det med mye pinlig med det.
Stripene var veldig røffe og drodlete.
Ønsker du at du hadde lysere hud?
Og jeg la dem ut akkurat ved midnatt.
Så gjemte jeg meg på rommet og tenkte: "Herregud, hva la jeg ut?
"Jeg avslørte så mye."
Jeg leste noen av historiene du har delt,
og tenkte du ville høre min historie.
Folk sendte meg meldinger
eller stoppet meg i gangen
og følte for å dele sin historie i mye større grad enn forventet.
Og de sa: "Jeg følte det samme" og: "Jeg er enig"
og: "Her er noe som skjedde med meg".
Jeg tenkte det var veldig sterkt og uventet.
Det fortsatte å gi meg mot til å dele egne historier på min måte.
Takk for at dere følger meg!
Jeg tenkte: "Hvorfor har jeg kastet bort tiden på å prøve å være
"noe annet enn meg selv?"
Og det var sånn Pixar faktisk la merke til meg.
De tok kontakt med meg. Og jeg sa:
"Av alt jeg trodde Pixar var interessert i,
"trodde jeg ikke det ville være tegneserien."
Det var ikke løgn. Jeg er den eneste svarte jenta i avdelingen.
Men det er jeg vant til.
Jeg er flink til å være elefanten i rommet nå.
Men jeg kunne bruke en sannferdig historie
og hjelpe folk med å skjønne mitt syn,
og det er det Pixar er opptatt av,
å fortelle oppriktige historier.
Når jeg forteller en historie, vil jeg lage noe som føles ærlig.
Historien var at barnebarnet kommer
og vil være sammen med bestemoren.
Og bestemoren prøver å gjøre noe
som barnebarnet avbryter.
Hvordan utspiller det seg?
Jeg ville at besta skulle ha litt fantasi,
for det vet vi at små barn har.
Jeg ville finne broen... Ja, de er like.
Og hvordan kan vi gjøre det visuelt uten at de sier:
"Jøss." "Liker du bryting?"
"Jeg liker bryting. Så flott, vi er en flott bestemor-og-barnebarn-duo."
Jeg ville ikke ha dialog. Jeg ville bare la det utspille seg og se
hva jeg kunne gjøre. Jeg har laget så mange filmer med dialog,
at det var litt sånn: "Kan vi droppe snakkingen?"
Jeg elsker animasjon der de sier mindre.
En av sannhetene her er troen
på at du burde kunne skru av lyden i filmene våre og likevel skjønne den.
Fortellingen skal være så klar og det visuelle skal gjøre så mye inntrykk.
I WALL-E ble vi alltid fortalt:
"Barn vil ikke sitte og se
"en dialogfri 25 minutter lang begynnelse på en film.
"De mister interessen." Men sannheten er
at barn bruker sine første fire-fem år på å observere og se
og prøve å forstå hva som skjer.
De har ikke noe problem med å forstå språket.
Det er litt som et håndtrykk mellom historien og det visuelle,
så det burde fungere uten dialog.
-WALL-E! -WALL-E!
Det funker kanskje bedre når du har dialog.
Men det burde funke uten den.
Da vi begynte, ble vi fortalt:
"I en SparkShort bør du kanskje bare ha to figurer,
minimal dialog og holde deg til ett eller to sett."
Men Aphtons kortfilm har fem roller som snakker.
Jeg visste at ideen trengte litt dialog,
for snakkemåten formidler mye personlighet.
La oss feste!
Jeg spurte Erik: "Kan du gi meg en røff formening om hvor mye dialog
"det er i tidligere kortfilmer?" Og han sa:
"Bare rundt fire sider." Og jeg sa: "Greit.
"Jeg tror min blir lengre."
For det å være usikker på det å være voksen er sammensatt.
Når vi lager film,
lager vi det som heter utkast,
og det er en røff, håndtegnet versjon av filmen
med midlertidige stemmer og midlertidig musikk.
Vi viser dem og prøver å finne ut hva som funker og ikke funker.
De begynner, og du tenker: "Dette blir flott."
Så viser du utkastet, og ser på det og tenker:
"Ikke like bra som vi trodde."
Det virker som at Joe vet akkurat hvor han skal,
og at han har gjort det før.
Jeg tror vi må tilpasse det.
Så prøver du å ta den fra hverandre og se hva som ikke funker
og sette den sammen igjen.
Louis jobbet med bildemanus,
så han kunne tegne bildemanus selv.
Han satt bare og tenkte
på hva slags historie han vil fortelle.
Og skapte nøkkeløyeblikk han mener ville hjelpe med fortellingen.
Du har en bestemor som setter seg for å se bryteprogrammet sitt,
og i neste øyeblikk kommer barnebarnet hennes.
De har en konflikt.
TV-en faller.
De bryter på gulvet, og så klemmer de hverandre.
Og da han hadde utbrodert noen av tingene,
ble tegningene sendt til klipperne,
og de klippet dem sammen og timet dem.
Jeg vil lage noen raske bildemanus, bare for å se om vi har noe.
Ga det til klipperen min, så jeg får en fornemmelse for historien.
Og så løse problemene i redigeringen.
Jeg var begeistret for å se hva vi hadde,
men vi så det, og det var fryktelig.
Hjertet mitt sank.
Jeg hadde mange ideer som konkurrerte med hverandre,
så historien var ikke tydelig.
Men selv så dårlig den var, så jeg
at det var noe der.
Jeg måtte bare finne det, og det var da jeg forsvant litt.
Louis var helt stille,
og når regissøren ikke har en klar visjon,
er det veldig utfordrende.
Jeg tenkte: "Skal vi lage denne filmen?"
Jeg prøvde å finne historien.
Hjernen min prøvde å finne ut av det, og ga seg ikke.
Jeg våknet klokka tre om natta og satt i mørket.
Du gransker sjelen din for ting som
resonnerer på et nytt nivå.
Det er et nivå som ingen ser, men alle føler.
Den menneskelige sannheten.
Skriv det ned, utforsk det i løpet av dagen,
se at det går fra å være herlig om morgenen
og har løst alt til å være usikker klokka tolv
og klø meg i hodet, og rett før sengetid
legger du hodet på puta og tenker: "Herregud, så dårlig.
"Det funker ikke. Hva skal jeg gjøre?"
Basert på historien og hvor jeg var, var det digert med tanke på
at jeg følte at jeg skulle lage verdens beste kortfilm
for så å tenke at jeg ville se ut som verdens største tosk.
Det ble verre og verre hver gang jeg skrev det.
Jeg var i en ond sirkel.
Å skrive og skape føltes isolerende.
Det var den dystreste perioden min.
Jeg tenkte: "Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Gi meg mer tid, Courtney."
Frykten ved å ikke vite hva som skjedde i hodet hans, var vanskelig,
og jeg tenkte: "Har vi en historie å fortelle?"
Historien er kjernen av det vi gjør.
Og siden jeg begynte i Pixar,
har jeg sett den urokkelige styrken til å jage den
til vi får det til.
Du setter deg ikke ned og finner ut av hele historien på en gang.
Det tar lang tid.
Og når vi skjønner at det ikke helt fungerer
og at vi må forandre den,
er det bare en del av prosessen.
For om det går bra,
prøver du ikke hardt på å gjøre noe flott.
Du går bare gjennom noe
og prøver å gjøre det perfekt igjen og igjen.
OPPDRAG NEMO (2003)
I Oppdrag Nemo var det lenge
at ingen likte Marlin, som er faren.
Vent litt med å krysse.
De sa: "Han er irriterende."
Du var på vei ut i havet!
Nei.
-Bra jeg var her. -Pappa?
Så vi sa: "Skriv om igjen."
Og den første versjonen av filmen
var ikke det traumatiske øyeblikket med barrakudaen som kommer
helt først i filmen.
Det kom frem i tilbakeblikk gjennom hele filmen.
-Vi må gi dem navn. -Jeg har ikke glemt det.
Jeg liker Nemo.
Flott! Én unnagjort. Bare 99 igjen.
Problemet var at du ikke fikk sympati for faren,
for du tenker: "Hva er greia med ham?" Det gikk veldig lenge
før vi sa: "Dere, tilbakeblikkene funker ikke.
"Den historien må være først."
Du har ikke sympati med hovedpersonen, og det må du ha.
Coral!
Nå er pappa her.
Når du forteller en historie, er det mye ettertanke.
Jeg spør egentlig meg selv:
"Hvorfor betyr figurene noe?
"Hvorfor har jeg den alltid i bakhodet? Hvorfor liker jeg dette?"
Og du må stille deg selv de vanskelige spørsmålene.
HVA ER SANNHETEN?
"Hva betyr dette for deg? Hva prøver det å si?
"Hva opplever du akkurat nå?"
Noe som endret alt for meg,
var øyeblikket i kortfilmen da TV-en blir ødelagt.
Først var bestemoren kjempesint på den lille jenta.
Og jeg tenkte: "For en tosk. Hvem vil se på den figuren?"
Jeg skjønte at det ikke bare kunne være en figur
som heller ville se bryting enn å være med barnebarnet. Det gir ikke mening.
Vi måtte gå dypere og finne ut hva bryting betyr for henne.
Vi måtte vite på et følelsesmessig nivå
hvorfor bryting var det hun
stengte ute verden for denne dagen,
og hvorfor det var irriterende at noen kom.
Spørsmålet mitt var: "Hva er en skummel reaksjon?"
Og det at hun var sårbar,
var det skumleste jeg kunne formidle.
Om hun begynner å gråte
og virkelig er opprørt av
forstyrrelsen i rutinen hennes...
Det var et stort øyeblikk for meg,
for magefølelsen sa at det var riktig,
men jeg nølte, for jeg ville ikke at hun skulle virke svak.
Jeg tenkte: "Vi må gjøre det",
for det handler om å være sårbar med figurene.
Jeg skjønner ikke hvordan du kan fortelle en historie uten
sårbarhet hos deg selv også.
Nona trengte en grunn til at dette var spesielt,
og jeg flørtet med tanken på en død ektemann.
"Kanskje hun så bryting med mannen sin."
Men han har gått bort,
så nå begynner vi å vise
at hun brukte dagen på å hylle sitt livs kjærlighet.
Nå gravde vi dypere for å finne ut hva det betød.
Og da jeg hentet inn mannen,
forsto vi at det handler om ham og henne.
Nå har det en emosjonell tyngde
som den ikke hadde da det bare var bryting.
Rådet jeg har til SparkShorts-filmskapere, er:
"Husk at dette ikke er for din egen del.
"Du er ikke her for å lage en film for deg selv.
"Du lager filmen for publikum.
"Så om du synes den er bra, men ikke publikum, gjett hvem som vinner."
Alle filmene våre prøver å presentere figurene
og en situasjon som øyeblikkelig fanger oppmerksomheten.
Som begynnelsen på Monsterbedriften. En unge legger seg,
og du begynner øyeblikkelig å se rare ting som skjer i rommet.
Du blir fascinert, for dette er noe
alle har opplevd som barn, eller selv som voksen.
Og vi reverserer det ved å si:
"Vent. Ja, det finnes monster, men jobben deres er å skremme barn."
Så det har en nedfelt forbindelse
med det vi vet er sant, men med en vri.
Hun er myndig. Hun har faktisk bursdag i dag.
Gratulerer.
Når du lager animasjonsfilm, har du spenningen ved:
"Hvor langt kan vi trekke dette og beholde troverdigheten?"
Ta det du vil. Jeg spanderer.
Melk, da. Bare tuller.
Gia er veldig tvetydig i begynnelsen,
og det tar lang tid før du skjønner
at det er en kvinne som er redd for å være voksen.
Nei! Du spiste søtsaker tidligere.
-Gia, går det bra? -Ja, alt i orden.
Vi hadde to visninger, og folk ga oss tilbakemeldinger.
Jeg må på dossen... Toalettet, mener jeg. Jeg må på toalettet.
Og nesten alle spurte:
"Er hun bokstavelig talt tre barn og en frakk, eller er det en metafor?
"Jeg tror du må tydeliggjøre det",
og: "Hvordan vil publikum reagere?"
Er det som du forestilte deg å være regissør?
Det er vel det.
Folk skjønner generelt det jeg prøver å si.
Har du fått tilbakemeldinger fra folk som ikke gjør det?
Det er viktig å være tydelig. Det finnes en tid og sted,
men man må vite at tvetydighet kan være morsomt og mystisk.
Jeg visste at jeg ville prøve det.
Bare sitte i publikum i mørket
og høre dem le og gispe, det er ganske kult.
DOMEE SHI Regissør
Ja.
Og så blir du litt avhengig av det,
og du vil fortsette å få publikum til å føle ting, reagere og skrike.
Domee er regissør i Pixar, og hun regisserte kortfilmen Bao.
Jeg ville ha råd av henne,
for hun klarte å ta sjanser, og det var interessant i kortfilmen hennes.
Jeg føler at når man jobber her
hamrer de det inn i deg: "Det er klarhet som gjelder."
Men det er mest følelser.
Jeg husker at med Bao
var det alltid noen som var litt forvirret av slutten.
Bao handler om en ensom gammel kinesisk dame
som en dag oppdager at en av dumplingene hennes
har blitt levende.
Selvsagt adopterer hun den
og opplever prøvelsene
i morsrollen med dumplingen.
Det er litt selvbiografisk, basert på mitt liv som overbeskyttet enebarn.
Jeg følte at jeg måtte lage den.
På den tiden bodde jeg hjemmefra,
og jeg hadde skyldfølelse for å være langt fra moren min,
og jeg trengte noe for å bearbeide den dynamikken.
Jeg husker da jeg foreslo ideen for Pete Docter,
da jeg kom til den delen der morsfiguren
spiser dumplingen fordi hun ikke ville at han skulle dra.
Han var så sjokkert, men han elsket den
og sa: "Behold denne slutten.
"Den er så unik, rar og kul."
Det ga meg selvtillit til å forsvare den slutten,
selv når jeg fikk tilbakemeldinger med "dystert" og "rart".
Eller: "Tror du ikke det vil skremme barna?"
91. ÅRLIGE ACADEMY AWARD 24. februar 2019
Oscaren går til Bao.
Ja!
Takk til akademiet.
Til alle nerdejenter der ute som skjuler seg bak skissebøker:
Ikke vær redde for å fortelle verden historiene deres.
Man trenger ikke forklare alt.
Så lenge følelsen folk har på slutten av kortfilmen,
er den følelsen du vil at de skal ha.
Det er skummelt.
Noen ganger må du bare prøve.
Og jeg føler det når jeg ser klippene dine.
Så ikke tenk på det.
Å få den bekreftelsen:
"Ja, bare gjør det. Ikke vær redd for å la den være litt rar."
Det hjalp veldig.
Det er poenget, liksom.
Vi nyter dette abstrakte eventyret.
Og til syvende og sist fikk vi klarhet i det.
Jeg er nysgjerrig på klærne.
DAVID LALLY SparkShorts-produksjonsleder
Og simuleringen?
Da jeg snakket med Ana, tror jeg
ANA LACAZE Visuelle effekter, Nona
tanken var å prioritere bevegelse, ikke sant?
Hva er Nonas førsteprioritet? T-skjorten hennes.
Primærsymbolet til den lille jenta
blir nok det du gjør med håret hennes.
Jeg tenkte at hunden beveger seg sakte.
-Jeg vet ikke om jeg trenger noe på den. -Du har halsbåndet.
-Om noe dingler... -Vi kan sikkert animere det.
-Jeg tror... -Vi kan droppe halsbåndet.
Jeg elsker animasjon på grunn av samarbeidet.
Og jeg tror at om teamet er engasjert
og man har en historie man vil fortelle,
tror jeg det bare kan bli bra.
Men det er forskjell
på tilnærmelsen til en SparkShort og en film.
Dristige linjer leder øyet.
Helaftens filmer
vil ha tid og penger til å fikse mangler.
Og jeg vil ha mangler.
Om vi forenkler modellene veldig,
kan vi kanskje få det mer grafisk og mer
-fokus på hva rynkene er. -Ja.
Jeg vil at vi skal være som et band som nettopp har begynt.
De har en råskap. Skjønner du?
Jeg forklarte kortfilmen vår sånn.
Jeg sa at vi var det beste garasjebandet i bransjen.
Så la oss gjøre vårt og gjøre det skittent.
Ikke finpuss det.
La oss gå bredt ut og være dristige med valgene.
Så ser vi hva som skjer.
Historier er problemløsning.
Jeg føler alltid
at hva enn som havner hos deg, er der så du kan lage noe.
Men det er mer enn det. Det er en alkymi.
Det er en følelse av magi ved det.
Skjermen må bevege seg og danse foran øynene dine
for å lage noe som fremkaller en følelse
som tar deg med et sted, og når alt er sagt og gjort,
bekrefter den det vakre i livet.
Noen tidligere versjoner av brytescenen
mellom Nona og Renee,
der tok de et øyeblikk for å gå rundt og hente ting i leiligheten
så de skulle ligne brytere.
Og de brøt på gulvet.
Det var i en virkelig verden.
Men Louis følte at scenen ikke var sterk nok.
Hallo, og velkommen til hovedattraksjonen!
I blått hjørne: Hammeren Nona.
Jeg ville se hvordan det føltes når de lekebrøt.
Ikke gjøre det bokstavelig.
Vi får se hvordan den lille jenta ser det.
Og vi vet at Nona også har en sånn fantasi.
Vi prøvde virkelig å se
hvor langt man kan dra den før man begynner å miste publikum
med hvor uvanlig og sprø denne fantasien blir.
Men noen av ideene føltes som om de var litt for mye.
Det burde føles som en lekeplass.
Men likevel føles ekte.
Så prøvde vi å finne det i midten.
Det var fortsatt Rene med klistremerkene sine,
og Nona som fikk gjøre det store brytetrikset.
De to verdenene som krasjet med hverandre,
er nå i harmoni i scenen.
Og begge deler et tidspunkt som gjorde dem bedre
og sterkere.
...herfra, bare følg mer med på øyet, så...
Når jeg tenker på hva som er annerledes for
en animasjonsregissør og en realfilmregissør,
har jeg ofte tenkt at en flink realfilmregissør
har et manus, og så får de skuespillerne til settet,
og de jobber litt som en jazzmusiker.
SJEL (2020)
De tar deler, får det til å passe og improviserer.
Som kontrast er en animasjonsregissør mer som en klassisk komponist
som skriver musikken nøye
og endrer den noten fra en sekstendedels note til en åttendedels,
og den prosessen er veldig lang.
Det krever mye arbeid.
Og ofte gjør man feil.
Prøver noe og sier: "Det funket ikke.
"De lo ikke i det hele tatt. Hvorfor ikke?
"La oss finne ut av det."
Og så gjør du det igjen og igjen.
Ok, vi gjør det!
Innen du ser det på skjermen,
FRANCISCO UNGDOMSSKOLE
ser du sannsynligvis tiende versjon av filmen.
Mulig venn i sikte.
-Ikke nå igjen. -Kanskje vi skal snakke med dem.
Riley har gått på skolen i over to måneder,
-men har ikke en eneste venn. -Hva med Bing Bong?
Bing Bong er en fantasi...
En versjon av Innsiden ut som vi hadde lenge,
er at Glede var sammen med Frykt hele reisen.
Du får ikke komme til hovedkvarteret.
-Riley har det bedre uten deg. -Vent, jeg...
Ta henne, gutter.
INNSIDEN UT (2015)
Og senere
skjønte vi at om historien skulle gi mening,
måtte Glede være med Sorg.
Jeg savner hjemstedet vårt.
Det betød at vi måtte gå tilbake,
gjøre om på hele filmen og kaste masse.
Tusenvis av tegninger, hundrevis av timer med opptak og klipping.
Men de var verdifulle fordi
de lærte oss ting om rollefigurene,
verdenen og historien og hva den skulle være.
Dette er flott. Det er første gang
vi ser dette med den midlertidige lyden.
Ja, dette er midlertidig dialog, musikk og lydeffekter.
Greit. Vi tar en titt.
Greit. Skynd deg tilbake! Etter dette skal vi danse!
Jeg gleder meg!
Noe av det utfordrende med denne kortfilmen
var å overbevise om at disse figurene var i en viss alder.
Det står dårlig til med oss. Hva skjedde?
Hvem døde og gjorde deg til sjef?
Ti er ti,
Seksten er 16.
Men med midlertidige stemmer.
Flott, Seksten. Hvor dum kan man være?
Tenk at du ødela det.
De midlertidige stemmene er folk
som leser replikkene,
så vi får en formening av hvordan det høres ut og fungerer.
Jeg har et spørsmål om lyden til Ti.
Føler du... Jeg føler at det ikke virker som en tiåring.
Akkurat.
Vi hadde ikke barn til å ha den midlertidige stemmen,
så å overbevise om at Ti var ti var vanskelig.
Jeg tenkte også det.
Jeg vet ikke hvor mye jeg skal pirke på det, for det er midlertidig.
Men det hadde vært fint om det hørtes litt rart ut.
Altså, om hun hørtes yngre ut og det...
På visningene
hadde folk problemer med å tro at tiåringen var en tiåring,
for en 30 år gammel kvinne hadde den midlertidige stemmen.
Vi er voksen.
Vi må ta oss sammen, for det er det voksne gjør.
-Herlig! -Ja!
Jeg visste stemmen ville være avgjørende for illusjonen av en tiåring.
Så fort Kaylin hadde stemmen til Ti
KAYLIN PRICE 10 år gamle Gia, Voksenliv
Tell oss ned. Tre, to, én. Opptak.
Trykk på knappen idet du sier "opptak".
Greit!
Hun ga så mye sjarm og uskyld til figuren.
Vi er en vakker, sterk, moden 21 år gammel kvinne.
Vi skal riste på rumpa vår på dansegulvet,
-være våken etter leggetid... -Ja!
Og vi skal kysse barndommen farvel,
for det er Gias kveld!
-Ja! -Ja!
Jeg tror vi endelig har fått en som kan komme til settene.
-Bra. -Trianne stepper inn
-og begynner med modelleringen. -Greit.
Hva må hun begynne med?
-Vi trenger et kart, ikke sant? -Ja.
Jeg har planen over det.
Jeg ser for meg...
Villa i LA. Skjønner du hva jeg mener?
De hvite stukkaturveggene, så du har tekstur,
så vi ikke trenger å ha flate vegger.
Men jeg liker tanken på at boarealet er litt kuratert.
Prøve å finne de riktige detaljene så det føles fullt.
Det er en energi i det som jeg vil gjøre riktig.
For meg er det sånn verden føles,
eller hvordan figuren passer inn i den.
Vi må ha med kulturelle detaljer så det føles ekte.
Jeg vet at det er vestkysten,
og det har en rytme og en stemning.
Jeg vil sørge for å følge med på det.
Vi hentet inn en settdesigner for å fikse Nonas leilighet,
for vi laget leiligheten.
Det er det eneste settet vi bygget.
Jeg ga henne generelle detaljer,
som at jeg ville det skulle føles som spansk koloni-stil i LA.
Varme tregulv, buer, trapper med smijernsrekkverk.
Og hun skjønte det. Hun ga det hjerte og sjel.
Hun sa: "Besta har dette hjemme.
"Hengende skjærebrett."
Og jeg sa: "Jeg elsker det."
Hun brukte av seg selv. All pynten, alle bildene.
Det føles bebodd, og alle detaljene er der
uten at det blir for mye, for vi hadde ikke råd.
Når alt kommer til alt,
er det animatørene som får filmen til å skinne.
Det er dette du ser på skjermen.
Du ser ikke mine dårlige strekfigurer,
men vakker animasjon.
Filmen fant sted på en klubb, så det betyr folk.
Fordi vi er et CG-studio,
om du lager CG,
har du en hel avdeling bare til å lage store grupper for deg.
SJEL (2020)
Men for oss i Spark-programmet, som laget 2D-animasjon,
vi måtte finne kreative måter å få klubben til å føles full og livlig ut
uten å animere over 70 mennesker.
Hun ble inspirert av gamle tegnefilmer...
som UPA-filmene der omgivelsene i bakgrunnen
bare er et par linjer,
bare for å vise at noe er der.
Så vi bestemte oss for å ha mange bakgrunnsfigurer,
men de rører seg ikke.
Vi plasserte strategisk noen figurer
som beveget seg for å gi publikum inntrykk
av at det var mange som danset, og klubben var full.
Jeg synes jeg ga animasjonsavdelingen en monsterjobb.
Det er så mye som skjer med figurene.
Noen scener har seks forskjellige
figurer som én animatør måtte lage.
Og de er ganske kompliserte figurer.
Unnskyld.
Jeg følte at det var en slags ilddåp.
Jeg...
Min animasjonsansvarlige, Lucas,
spurte om jeg kunne gjøre om på enkelte ting,
som ekstra øredobber og vesker,
ting som animatører må gjøre rede for om og om igjen,
som kunne bli veldig utfordrende over tid.
Men noe jeg gjerne ville beholde,
var håret til figurene.
Det er stort i svart kultur.
Det finnes mange forskjellige, unike frisyrer.
Og jeg føler at det er en god indikator på hvor gammel du er.
Det er forskjellen på
at moren din steller håret ditt som barn
og når du får det gjort hos frisøren.
Jeg visste at noen av flettene og frisyrene var vanskelige,
men jeg tror det er viktig for figurene.
Husk planen.
Vi gjorde noen ting for å gjøre håret mindre utfordrende.
Gia? Hvor er du? Gia?
Men animatørene er fantastiske,
og jeg var så begeistret, for vi hadde lite tid...
Vet du er det, men jeg da?
...men det ser så bra ut.
Du vet ikke hva du gjør.
Jeg har jobbet i bransjen i 20 år,
og for første gang føler jeg meg som den eldre fyren.
Det er mange ungdommer som kommer under meg
som har gode ideer og masse energi,
og jeg innser at jeg ikke har like mye energi.
Men denne kortfilmen handler om hvordan generasjonene påvirker hverandre.
Jeg bruker alltid eksempelet med hunden min før hun døde.
Jeg hadde en hund, Pica.
Pica var en liten pitbull, og hun var rundt 12.
Hun hadde hofteproblemer.
Hun var gammel og ville ikke bevege seg.
Omtrent samtidig ga vi datteren min en yorkie til jul.
Datteren min ble glad,
men jeg tror faktisk den gamle hunden ble gladere.
For plutselig ville hun leke.
Den lille valpen vekket henne til live og ga henne en gnist.
Og sånn ville jeg at forholdet til den lille jenta og hunden skulle være.
Når jeg presenterer denne hunden for teamet,
sier de: "Du kan sannsynligvis ikke ha en hund,
"og absolutt ikke en hund med hettegenser."
Ting med fire bein
er vanskelige å animere.
Og bestemoren måtte løfte hunden og flytte den rundt,
noe som også er komplisert.
Samtidig var bildet Louis tegnet så søtt
og gjorde det mye mer personlig i historien,
så vi ville finne en løsning for å få det til.
Teamet mitt bidro med så mye.
Laget formene, simulerte hunden
med en ekte hettegenser og...
...berøringene til hunden på sofaen.
Til slutt fikk vi alt.
Og jeg gleder meg til å vise det.
Jeg vet ikke hva det fører til,
men den er ferdig, og jeg er stolt, så la oss se hva som skjer.
VISNINGSROM
Det første jeg tror man ser etter når man går på kino,
er å bli underholdt.
Men det er et overflatisk nivå, bare glasuren.
Jobben vår som filmskapere er å finne ut:
"Hva gir du publikum til å ta med hjem?
"Hva gir du dem som de kan fortsette å tenke på?"
Slik at når de spiser middag en kveld, tenker de: "Hmm."
Og jeg tror man bare kan gjøre det
ved å ha filmskapere som har noe interessant å si på en unik måte,
og forhåpentligvis ideer og konsepter som ikke har blitt brukt før.
Generelt sett er jeg kjempefornøyd med hele filmen
og er ekstremt stolt av den.
Og jeg var veldig emosjonell. Det var både jeg og Erik,
bare fordi det føltes som en sprø vei fra begynnelse til slutt.
VOKSENLiV
Jeg ville bare fortelle en historie
som jeg følte at jeg opplevde og jeg vet at alle andre opplever.
Samme hvilken alder, rase, kjønn
føltes dette som en historie som berørte mange mennesker,
og det spesifikke ved at den ble fortalt med en svart rollefigur,
gjør det spesielt, nytt og spennende.
Historien er morsom, følelsesladd,
og den kommer fra en stemme som har vært underrepresentert,
og jeg gleder meg til folk får se den og se seg selv i den,
for det tror jeg vi alle kan.
Jeg gleder meg til det afroamerikanske miljøet,
spesielt svarte småjenter, får se den.
Det er stort behov for representasjon,
og bare det å kunne se denne og se deg selv
betyr mye for mange mennesker.
Jeg blir glad for at folk kan føle seg sett
og vite at denne er spesielt til dem.
Jeg gleder meg til familien min får se filmen også.
Spesielt søsteren min.
Og da jeg sa
at en figur var løst basert på henne...
La oss feste!
...sa hun: "Å!" Hun er spent på det.
Trekk unna. Ingenting å se her. Gå.
-Å, Gia. -Bare la meg være i fred.
Det er en film om å være voksen
og å godta kaoset som følger med.
Gia? Gråter du på toalettet?
Nei.
Jo.
Jeg ville at Nicole skulle si:
"Nei, du er så dramatisk. Alt ordner seg."
Greit. Da gjør vi det.
Flink jente. Kom.
Litt sånn som i kortfilmen
tror jeg at jeg lærer å stole på meg selv,
på at jeg gjør det riktig. Eller nært nok.
Og jeg vil fortsette å vokse og lære
og det er ikke negativt. Det er en del av prosessen.
Jeg tror at det er fordi jeg laget kortfilmen.
Jeg laget den, og overlevde.
Det er første gang jeg virkelig fullfører noe.
Jeg har aldri fullført en kortfilm, og jeg har prøvd lenge.
Jeg prøvde å finne en måte å bryte opp og ha et team,
men det var ikke før nå at jeg faktisk klarte det.
Det er viktig å bli ferdig.
Du kan ikke vokse med mindre du fullfører.
Vi er spente på å endelig få dele Nona med verden.
Og jeg gleder meg veldig til at familien min får se den.
Datteren min er også en fem år gammel jente, akkurat som Renee.
Å få lov til å sitte
og se hele greia med henne i den endelige versjonen
blir veldig spennende. Håper hun ikke får dårlige ideer.
Det har vært en vakker opplevelse å lage kortfilmen.
Historier hyller livet. De hyller mennesker,
og når jeg forteller historiene mine, hyller jeg familie og venner.
Og det elsker jeg.
Jeg elsker at jeg gjør det nå. Men jeg måtte vente 20 år på det.
Når jeg kunne hatt sjansen
til å jobbe mot å bli regissør,
sluttet jeg fordi jeg ville være med barna mine,
for jeg kunne ikke få begge.
Jeg jobbet etter jobb og i helgen.
Og jeg har et klart minne om en morgen.
Jeg husker at barna mine sa: "Kan du ikke komme og leke med oss?
"Kaste ball." Jeg sa: "Jeg kommer straks."
Jeg tenkte: "Jeg skal tegne noen få ting og bli ferdig med det."
De kom og sa god natt til meg.
Jeg var ikke hos dem på hele dagen, og det traff meg hardt.
De har bare denne tiden én gang, så jeg vil se til
at de får så mye som mulig fra meg.
Mens man lager filmen og den blir mer og mer spesifikk,
begynner man å skjønne hva den betyr for deg.
Og for meg er det sånn: "Herregud.
"Dette er barna mine som vil at jeg skal leke med dem
"mens jeg prøver å fremme karrieren min."
Jeg sviktet dem fordi jeg ikke fulgte med,
og det er det kortfilmen min gjør.
Jeg trengte den oppvåkningen.
Det er pussig at kortfilmen ble sånn.
Og det var da den ble ærlig,
for jeg kjente meg igjen på en veldig bestemt måte,
på en oppriktig måte.
Det er noe ved det at jo mer personlig det er,
jo mer universell blir fortellingen.
Og jeg tror at for mine barns generasjon, generasjonen til barna deres,
er disse historiene mindre og mindre fantasi og eventyr
med tanke på at den får dem til å føle
som om de lener seg frem og den... Den snakker til dem.
Publikum ønsker alltid å bli overrasket
når de setter seg ned og skrur på en film.
Om vi får filmskapere med forskjellige bakgrunner,
tror jeg vi har en bedre sjanse
til å gi dem overraskelsen de vil ha.
Siden regissørene er nye i rollen,
og med tanke på begrensningen i budsjettet
og tiden de måtte lage dem på,
blir jeg alltid imponert når jeg ser de ferdige kortfilmene.
Det er alltid fantastisk hvor mye de klarer,
og hvor gode de er.
Jeg tror SparkShorts utvikler seg som filmskaperne utvikler seg.
Og mens vi ser mot fremtiden,
må vi fortsette å få frem nye stemmer,
gi dem en mulighet og en plattform
og utfordre oss selv til å være åpne for å høre dem
som studio, som verden, som publikum.
VOKSENLIV (2021)
Dette programmet vil gi oss en sniktitt på filmskaperne som kommer.
Skrevet og regissert av Louis Gonzales
Det blir den beste åpningsakten til det som forhåpentligvis blir
SKREVET OG REGISSERT AV APHTON CORBIN
de neste par tiårene med filmskaping på Pixar.
Norske tekster: Heidi Rabbevåg